Title: Macro.doc változata a Final Report számára
Author: Tóth Ferenc
Last saved by: csaba
Company: SZTE ÁJK

Makroszintű érdekegyeztetés
__________________________________________________________________________

II.	MAKROSZINTŰ ÉRDEKEGYEZTETÉS

E fejezet Tóth Ferenc: Makroszintű érdekegyeztetés című dolgozatának kismértékben átszerkesztett, a Zárójelentés egészének gondolatmenetéhez igazított változata. A tanulmány - a szerző több éves empirikus kutatómunkája, az OTKA (T 4879 sz.) kutatása, s a kapcsolódó szakirodalmi források felhasználása mellett - elsősorban a PHARE Társadalmi Párbeszéd projekt számára készített következő tényfeltáró dolgozatokra támaszkodik: Gábor-Hartai-Szabó (1993); Geiger-Kaszás-Wittich-Őri (1994); Hanti-Lux (1994); Hartai (1994); Kovács (1994); Munkácsy (1993); Orolin-Soósné Dobos (1993); Pék (1993); Pirisi-Tóth L. (1993); Soósné Bölczy (1993); Szabó (1994); Szalai-Kalmár (1993); Szatmáry (1993) és (1994); Tóth G. (1993) és (1994).

151.	A makroszintű érdekegyeztetés szintere: az Érdekegyeztető Tanács (lásd 18-21. pontokat). Az Érdekegyeztető Tanács intézménye alatt - az érdekegyeztetés szereplői, s a tényfeltáró dolgozatok szerzői közül is - sokan csupán az ÉT plenáris ülését értik, s külön jelölik az ÉT szakbizottságait. Máskor az ÉT a makroszintű érdekegyeztetés teljes intézményrendszereként kerül meghatározásra, amelyen belül elkülönül  az ÉT plenáris tanácskozása, illetve a szakbizottságokban, albizottságokban folyó munka. Zárójelentésünkben ez utóbbi megközelítést követjük, tehát az Érdekegyeztető Tanácsot a  plenáris ülések és a szakbizottságok egységes szervezeteként és intézményeként értelmezzük. 

A.	Az ÉT létrehozása és tárgyaló oldalainak szerveződése

152.	A közép-kelet európai régióban elsőként, 1988 decemberében Magyarországon jött létre tripartit érdekegyeztetési intézmény: az Országos Érdekegyeztető Tanács (OÉT).  Az 1990 közepén hivatalba lépett új kormány az OÉT-t  - kibővített funkciókkal és szereplőkkel  - 1990 augusztusában Érdekegyeztető Tanács (ÉT) néven újjáélesztette, szervezetét (további szakbizottságokkal) megerősítette. A Kormányfőnek  az ÉT alakuló üléséhez intézett levele szerint:  "Az Országos Érdekegyeztető Tanács újjászervezésével a gazdasági érdekképviseletek és a kormány együttműködésének intézményes kereteit kívánjuk kialakítani. A munkaügyi kapcsolatok ápolása mellett fontosnak tartjuk azt is, hogy az érdekképviseletek kifejthessék álláspontjukat a készülő gazdasági törvényjavaslatokról". 

"A gazdasági érdekegyeztetés intézményes rendszerének kialakítása érdekében a Minisztertanács Országos Érdekegyeztető Tanács létrehozását tartja szükségesnek. Felkéri a Szakszervezetek Országos Tanácsát, a Magyar Gazdasági Kamarát, az Ipari Szövetkezetek Országos Tanácsát, a Termelőszövetkezetek Országos Tanácsát, valamint a Fogyasztási Szövetkezetek Országos Tanácsát, hogy képviselőjük útján a Tanács tagjaként annak munkájában vegyenek részt." A Minisztertanács 1081/1988. (X.1.) MT határozata Országos Érdekegyeztető Tanács kezdeményezéséről. (1) bek. Magyar Közlöny, 1988/45. 1074. o. (Az OÉT létrehozását  tehát a Grósz Kormány kezdeményezte).

A Kormány 1990. augusztus 12-i  3240/1990. számú Határozata "A gazdasági érdekegyeztetés intézményes rendszerének kialakításáról". A Határozat kimondta: "A Kormány egyetért azzal, hogy létrejöjjön a gazdasági-szociális kérdések országos szintű érdekegyeztető fóruma. Ennek konkrét formáit, működési rendjét a szociális partnerekkel folytatandó tárgyalások eredményeként kell meghatározni." Valamint: "A kialakítandó érdekegyeztetési mechanizmusban az államot, mint munkáltatót, a pénzügyminisztérium képviselje."

dr. Antall József  levele az Országos Érdekegyeztető Tanács részére. Bp., 1990. augusztus 1.

153.	A makroszintű érdekegyeztetés egyre növekvő fontosságát a magyar gazdaság és társadalom átalakításában jól érzékeltette az érdekegyeztető tanácskozások számának gyarapodása is: míg az OÉT másfél év alatt nyolc alkalommal ülésezett, addig az ÉT plenáris ülésére több mint hetven, szakbizottságainak tanácskozására (nem számítva az ad hoc és az albizottságok tevékenységét) közel kétszáz nyolcvan alkalommal került sor 1994 végéig, a nem egészen négy és fél év alatt. Ha az ülések gyakoriságának átlagát kiszámoljuk, akkor az elmúlt években 4 naponta került sor makroszintű érdekegyeztető tanácskozásra.

Az OÉT ülések időpontjai: 1988. okt. 14. (előzetes konzultáció), dec. 5., dec. 22.; 1989. febr. 8., jún. 2., nov. 28., dec. 21.;  1990. febr. 23.

Előfutár: az OÉT

154.	Az OÉT létrehozatala már kísérletet jelentett az ún. "régi", szűk körben folytatott - csak néhány érdekcsoportosulás bevonásával, általában nem nyilvánosan zajló, és a népgazdasági terv kereteit tiszteletben tartó - makroszintű érdekegyeztetés kormányzati feladására és átalakítására. Az érdekegyeztetés új útjainak keresése mögött egymást erősítő felismerések és kényszerek húzódtak meg (Pirisi-Tóth, 1994), így többek között az is, hogy:
•	a felhasználható erőforrások szűkülése következtében az erőforrás elosztás gazdasági oldalról, a teherelosztás társadalmi oldalról már nem volt megoldható szélesebb körű együttműködés, társadalmi párbeszéd nélkül;
•	a meglévő gazdasági érdekképviseleti szervezetek aktivizálódtak, növekedett körükben az igény az államigazgatási szinten megvalósuló érdekegyeztetésbe történő bekapcsolódásba;

Az OÉT szerepére vonatkozóan eltérő elképzelések fogalmazódtak meg a különböző érdekképviseleti szervezetek részéről. A Magyar Gazdasági Kamara elképzelései szerint: 1./ az OÉT funkciója, hogy a munkavállalókat és a munkaadókat érintő legfőbb gazdaságpolitikai kérdésekben döntéshozó fórumként működjön, s népgazdasági szintű megállapodásokat érjen el a három szereplő között; 2./ az OÉT ülésén elért megállapodás minden "hatóság" számára a későbbiekben kötelező érvényű; 3./ az OÉT-t, mint intézményt az Alkotmányban célszerű szerepeltetni; 4./ tagsági összetételét a tripartizmus elvére építve kell meghatározni; 5./ a szövetkezeti érdekképviseleti szervezeteket teljes tagként - "munkaadói, illetve munkavállalói státuszuk keveredése miatt" - nem ismerték el reprezentatív munkaáltatói szervezetként. Lásd: A Magyar Gazdasági Kamara Ügyvezetőségének állásfoglalása az Országos Érdekegyeztető Tanács feladatkörére és ügyrendjére vonatkozó javaslatról.  Kézirat. Bp., 1988. november 4. 
	 A Kamara arra is törekedett, hogy létrehozza a munkaadói szervezetek mindegyikét tömörítő Magyar Munkaadók Szövetségét, amely "már egyenrangú tárgyalópartnere lehet a Kormánynak és a szakszervezeteknek".  Lásd: E.R.: Megújuló OÉT kellene,   Kamarai Hírlap. 1989. december. 1. old.

•	erőteljessé vált a szövetkezeti és a magánszektor önálló érdekkifejezési igénye;
•	a nyolcvanas évek elejétől szaporodó kisvállalkozások is fokozottabban kívánták érdekeiket képviselni;
•	az érdekegyeztetés "közfogyasztásra" szánt formája, a kormány-SZOT találkozók számára a kormány már csak kevés elosztási tartalékot tudott képezni és felajánlani, s így e találkozók konfliktusminimalizáló szerepe  devalválódott. Ennek következményei a nyolcvanas évek közepétől gyakoribbá váló tiltakozásokban, demonstrációkban, sztrájkokban is megnyilvánultak. Ugyanakkor  a kialakuló  szakszervezeti pluralizmus is változásokat sürgetett;
•	s nem utolsó sorban: a nyolcvanas évek derekán a dunai vízlépcsővel kapcsolatos eseménysorozatok a kormányzatot rádöbbentették arra, hogy gazdasági, társadalmi döntéseket már nem lehet a régi módon meghozni és eredményesen végrehajtani; s a korábbinál lényegesen nagyobb számú érdekképviselet számára kell érdekartikulációt biztosítani. 

155.	Sajátos módon a tripartit makroszintű érdekegyeztetés kialakításának egyik legfontosabb közvetlen kiváltó okává, s kezdetben az OÉT alapvető funkciójává, a piacgazdaságokban hagyományosan bipartit terület vált: a bérszabályozás-béralku folyamata, mégpedig olyan körülmények között, amikor már a kormányzati számítások, népgazdasági tervek egyre több bizonytalansági elemet tartalmaztak. Az első magyarországi tripartit országos érdekegyeztető fórum létrehozatalában döntő szerepe volt annak a felismerésnek, hogy a bérmeghatározás hagyományos állami bürokratikus gyakorlatát a piacgazdaság logikájához illeszkedő bérmeghatározással kell helyettesíteni. (Csuhaj V.-Héthy, 1989; Héthy, 1994) Az intézményes gazdasági érdekegyeztetés új rendszerének kialakítása azért is nélkülözhetetlennek látszott, mert ezidőben szűnt meg a Tervgazdasági Bizottság, s ekkortól nem vettek részt az érdekképviseletek  (SZOT, MGK) a Minisztertanács, illetve a legfelsőbb politikai testületek munkájában. (Herczog, 1989; Kovács, 1993) Az OÉT működésének utolsó harmadában egyre dominánsabbá vált a foglalkoztatási érdekegyeztetésben betöltött szerepe, s az OÉT hatáskörévé vált az ú.n. "kritikus foglalkoztatási körzetté" minősítése az egyes régióknak, sőt, e feladatok ellátására az OÉT szakértői testületet, bizottságokat is létrehozott.

Még a Grósz-kormány időszakában született meg az ún. bérreform gondolata.  A koncepciót kidolgozó - az ÁBMH-ból és a Munkaügyi Kutatóintézetből delegált - szakértői team, s az ún. Bérreform Titkárság munkaanyaga is leszögezte, hogy a béralakítás gyakorlatát át kell alakítani, s a bérszabályozást  fel kell váltani egy bérmegállapodásos rendszerrel, amely azonban az érdekegyeztetési rendszer minden szintjének radikális átalakítását feltételezte. Lásd: A bérpolitika és a bérrendszer reformjának koncepciója. Bérreform Titkárság, Bp. 1988.

Még a nyolcvanas évek közepén is a SZOT politikai pozíciói, s ennek következtében gazdasági befolyása  sokkal erősebb volt, mint az "egyetlen" munkáltatói érdekképviseleti szervezeté, a Magyar Gazdasági Kamaráé. Sokáig "nem is állt szóba" a SZOT a Kamarával, mert nem voltak egy súlycsoportban. Az érdekegyeztetés egy sajátos módja volt ekkor a SZOT és a Kormány közötti kétoldalú - zártkörű - találkozók rituáléja, az ún. SZOT-Kormány találkozók. A kormányzat az éves gazdasági terv kialakításakor már eleve elosztási tartalékot képezett, amelynek konkrét felhasználási formája e találkozók eredményeképpen öltött testet. Vagyis: a kormányzat - tervezett módon - átengedte a források egy kis részének elosztási lehetőségét a SZOT számára. (Kovács, 1993:122; Pirisi-Tóth L., 1994:3)

Tájékoztató az Országos Érdekegyeztető Tanács november 28-i üléséről. Munkaügyi Közlöny, 1989/19. 335-336. o.

156.	Bár az Országos Érdekegyeztető Tanácsot a három oldal (a kormány, a munkáltatói érdekképviseletek, a munkavállalói érdekképviseletek) szervezetei  alkották, azonban 
•	az egyes oldalak nem rendelkeztek megfelelő autonómiával, sőt,
•	az oldalakon belüli szervezetek sem voltak "egyenlőek", azonos jogosítványokat birtoklók.
Míg a SZOT, a Magyar  Gazdasági Kamara, az OKISZ, a SZÖVOSZ és a TOT önálló képviselettel és szavazati joggal rendelkezett  (sőt, az első két szervezetnek vétójoga volt minden kérdésben), addig a KIOSZ, a VOSZ és a KISOSZ  csak egy közös képviselőt delegálhatott volna a Tanácsba. Az utóbbi három szervezet azonban nyilvánosságra hozta, hogy nem ért egyet a javaslattal, s ezért végül a VOSZ nem is küldött képviselőt az OÉT-be. Az 1988-tól megalakult új szakszervezetek, munkástanácsok sem szerezhettek képviseletet a szervezetben. Az OÉT-ben tehát tükröződött az egyes érdekképviseletek eltérő politikai legitimitása. Állandó meghívottként részt vett a tárgyalásokon az OT államtitkára és az ÁBMH elnöke. A KISZ megfigyelői státuszt kapott, amely jogosítvánnyal azonban a jogutód DEMISZ nem élt. Az OÉT egy ideiglenes ügyrend szerint dolgozott, amelyben rögzítésre kerültek a hatáskörök is.

Előterjesztés az OÉT részére az Országos Érdekegyeztető Tanács működésének tapasztalatairól, javaslat a továbbfejlesztésre. ÁBMH, Bp., 1989. december. Kézirat.

Az Ügyrend szerint az OÉT elnöki posztját az MGK, a SZOT és a Minisztertanács képviselője rotációs elv szerint látta el. A megfigyelői és a szakértői státusszal rendelkezők, illetve a sajtó képviselői az OÉT-re benyújtott dokumentumokat megkapták, és az OÉT munkáját (tárgyalását) a helyszínen - zártláncú televíziós közvetítés alapján - nyomon követhették. 
	Az OÉT jogszabályt érintő javaslatokat tehetett: 1./ a bérmechanizmus általánostól eltérő elemeire, mértékére; 2./ a bérpolitikai intézkedésekre; 3./ a minimális bérre; 4./ a bértarifa mértékére. Ugyanakkor egyeztető eljárást kezdeményezhetett olyan helyi konfliktusok esetén, amelyekben az érintett felek nem jutottak megegyezésre. Lásd: Az Országos Érdekegyeztető Tanács ideiglenes ügyrendje. Kézirat. Bp., 1989. 5 o.

157.	Az OÉT döntési kompetenciája viszonylag szűkkörű és reziduális volt, azonban a "maradványelv" alapján kialakult kezdeti funkciói, döntési lehetőségei (a bérmechanizmus bizonyos elemeiben a kivételes elbírálás lehetősége, a minimálbér meghatározása, stb.) a mérséklődő erőforrások feltételei közt egyre fontosabbá váltak. (Csuhaj V., 1989) Ugyanakkor a nyolcvanas évek végén, az egyre gyakoribb foglalkoztatási válsághelyzetek megoldásában (finanszírozásában) vállalt szerepe tovább erősítette kompetenciáját, fennmaradásának szükségességét. Az OÉT azonban az adott társadalmi feltételek között nem válhatott autonóm és független intézménnyé. Az OÉT működését értékelő szakértői anyag is megállapította a szervezet korlátait, amely szerint: "az OÉT egyelőre inkább az eddigi államigazgatási egyeztetések demokratizált fórumaként működött".

Munkaügyi Minisztérium: Javaslat az Országos Érdekegyeztető Tanács továbbfejlesztésére. Bp., 1990. június.  3. o.  
	A Javaslat mellékletének 19-21. pontjai szerint: "Az OÉT egyes speciális témák megtárgyalását bizottságra ruházhatja át. A bizottság autonóm érdekegyeztető fórum: megállapodásait az OÉT ajánlásaival összhangban hozza, az illetékességi körébe tartozó témákban azonban az OÉT a Bizottság megállapodásait nem módosíthatja.

158.	Az OÉT továbbfejlesztésének igénye már 1989 végén megfogalmazódott, amelynek legfontosabb üzenete az volt, hogy:

E.R.: Megújuló OÉT kellene. Kamarai Hírlap, 1989. december. 1. o.; ÁBMH: Előterjesztés az Országos Érdekegyeztető Tanács részére az OÉT működésének tapasztalatairól, javaslat a továbbfejlesztésre. Bp., 1989. december. Kézirat.

•	tisztázni kell a gazdasági érdekegyeztetésben, a törvényalkotásban betöltött szerepét, funkciót;
•	ki kell alakítani az OÉT releváns tripartit szereplőit, az egyes oldalakat pontosan reprezentáló tárgyaló küldöttségeket;
•	valamilyen formában be kell vonni a munkába az új érdekképviseleti szervezeteket.
Már az OÉT első ülésein felmerültek a napjainkig megoldatlan problémák: az OÉT (ÉT) "helye a jogrendben", megállapodásainak  "realizálása", a Parlamenttel való viszonya. (Herczog, 1989 és 1991)

ÉT: célok, feladatok, funkciók és jogosítványok

159.	Az 1990. augusztus elsején létrejött Érdekegyeztető Tanács  szervezetét  és funkcióit átfogóan két - a tripartit szereplők megállapodásán nyugvó, s azt rögzítő - dokumentum szabályozta: az ÉT második ülésén elfogadott Ügyrendje,  illetve az azt 1991 szeptemberében felváltó, módosító - jelenleg is érvényes - Alapszabálya. Az ÉT egyes funkcióit, (kormányzati) szereplőit és intézményeit (bizottságait) a megalakulás óta több törvény (Foglalkoztatási Törvény, Munka Törvénykönyve, Szakképzési Törvény, Munkavédelmi Törvény) és kormányhatározat szabályozta, azonban ezek egységes összefoglalására, illetve az ú.n. érdekegyeztetési törvény megalkotására nem került sor. (Az ÉT jogi szabályozásának dilemmáiról lásd a 22-39 pontokat.)

Az Érdekegyeztető Tanács ügyrendje. (Elfogadta az ÉT. 1990. augusztus 31-én, második ülésén).

Az Érdekegyeztető  Tanács Alapszabálya.  (Elfogadta az ÉT 1991. szeptember 20-i ülése).
	Az ÉT ügyrendje és Alapszabálya több - egymástól részben eltérő - címmel  is megjelent, illetve ilyen formákban közkézen forog. Ezt az "eklektikát" érzékeltetik tényfeltáró tanulmányunk különböző hivatkozásai is. Végső soron azonban csak két dokumentumról van szó, az ÉT 1990-ben elfogadott Ügyrendjéről, illetve az 1991-ben aláírt Alapszabályáról. E két dokumentum "egységes keretbe foglalt" hivatalos változatánál jelenik meg az 1990-es ügyrend úgy, mint alapszabály, pusztán azzal a szándékkal, hogy az ÉT  "jogfolytonosságát" alapdokumentumaiban is érzékeltesse.

160.	Az autonóm és független tripartit szereplők megállapodásán alapuló, azon nyugvó Alapszabály, valamint a vonatkozó törvények szerint az ÉT a következőképpen írható le:
•	az ÉT az érdekegyeztetés folyamatosan működő, tripartit rendszerű országos fóruma;
•	feladata, hogy a kormány a munkavállalók és a munkáltatók országos érdekképviseleti szervezeteivel e fórumon egyeztessen a makroszintű munkaügyi kapcsolatokat és a munkaviszonyt érintő kérdésekben; foglalkozzon a munka világának szereplőit érintő átfogó és alapvető gazdasági, jövedelmi, szociális és munkaügyi kérdésekkel;

1992. évi XXII. Törvény a Munka Törvénykönyvéről. I. fejezet (Az országos érdekegyeztetés), 16. §.

Az Érdekegyeztető Tanács Alapszabálya. (Elfogadva 1990. augusztus 31-én. Módosítva és egységes szerkezetben kiadva: 1991. szeptember 20-án). 1. pont.

•	célja, hogy a munkavállalók, a munkaadók és a kormány -  tehát a tripartit szereplők - érdekeit, törekvéseit feltárja, egyeztesse, az esetleges konfliktusokat megelőzze, közöttük a folytonos és folyamatos információcserét, konzultációt biztosítsa; s a különböző javaslatokat, lehetséges alternatívákat megvizsgálva, a partnerek között megállapodásokat hozzon létre; a munka világát érintő (makroszintű, vagy középszinten nem kezelhető) konfliktusok esetén segítséget nyújtson azok tárgyalásos rendezésében;
•	funkciója, hogy 
a.) makroszinten gyakorolja a munkaügyi kapcsolatokat;
b.) ellátja a Munka Törvénykönyvében ráruházott feladatokat;

A Munka  Törvénykönyve (17. §.) előírja,  hogy a kormány az ÉT egyetértésével határozza meg azokat a jogszabályokat, amelyek a munkavállalók nagyobb csoportját érintő, gazdasági okból történő munkaviszony megszűnéshez kapcsolódnak; dönt a minimálbér megállapításáról és a munkaügyi ellenőrzésre vonatkozó szabályokról; javaslatot tesz a napi munkaidő leghosszabb mértékének, illetve a munkaszüneti napoknak a meghatározására; egyetértési jogot gyakorol a munkaminősítési rendszer vonatkozásában, s a Kormány itt kezdeményez makroszintű bértárgyalásokat.

c.) konzultációkat folytat a tripartit szereplők által legfontosabbnak tartott gazdaságpolitikai, elvi, stratégiai koncepciókról;
d.) véleményt nyilvánít, alakít ki a legfontosabb gazdasági jogszabályokról (törvényekről, rendeletekről);
•	tagjai a szociális partnerek (a munkavállalói érdekképviseletek, a munkaadói érdekképviseletek), valamint a Kormány tárgyalócsoportjai; az érdekképviseleti tárgyalócsoportokba az adott oldal szervezetei egy-egy képviselőt delegálnak, azonban a tárgyalócsoportok  legfeljebb tíz főből állnak;

Az ÉT Alapszabálya konzekvensen nem különbözteti meg a szereplőket, s ez számtalan félreértés okozója is lehet. Az Alapszabály 6. pontja a Kormányt is szociális partnernek minősíti: "Az ÉT tagjai (a továbbiakban: szociális partnerek)   - a Kormány - a munkavállalói érdekképviseletek (a továbbiakban: munkavállalók) - a munkaadói érdekképviseletek (a továbbiakban munkaadók) tárgyalócsoportjai."  Az Alapszabály 13.1./b. pontja azonban - többek között - már megkülönbözteti a Kormányt a szociális partnerektől: ugyanis itt már a szociális partnerek, mint külön szereplők nyújtják át véleményüket a Kormánynak.

•	a szociális partnerek tárgyalócsoportjai (a napirendben szereplő kérdésekben megállapodásra jogosult személyekkel) önszerveződéssel jönnek létre; a tárgyalócsoportok az ÉT elé kerülő  javaslatok, előterjesztések előzetes egyeztetését (az oldalálláspont kialakítását) az általuk képviselt szervezetekkel, személyekkel saját hatáskörben, önállóan kialakított rend szerint végzik. (A Kormányoldal "önszerveződésére" sajátos belső államigazgatási szabályok vonatkoznak, bár erre az ÉT Alapszabálya nem tér ki.);  
•	a tárgyalócsoportok jogosítványai: vélemény-nyilvánítás, kérdésfeltevés, tájékoztatáskérés, javaslat benyújtása, állásfoglalás kialakítása, jogi szabályozás kezdeményezése; 
•	a plenáris ülés napirendjére bármely tárgyalóküldöttség vagy ÉT-bizottság javaslatot tehet, előterjesztést nyújthat be s az ÉT titkárságon keresztül kérhetik a plenáris ülés összehívását;
•	az ÉT csak országos szintű, a munkavállalókat és a munkáltatókat érintő témákat tárgyal. A csak egy szektort (pl. intézményi, infrastrukturális szektort), vagy egy ágazatot, szakmát, régiót érintő kérdések tárgyalására, a kötelezettségek, jogosultságok gyakorlására a megfelelő szektoriális, ágazati, szakmai, regionális fórum az illetékes; 
•	a plenáris ülések mellett az ÉT állandó bizottságokat és albizottságokat működtet, illetve ad hoc bizottságokat (szakbizottságokat) hozhat létre; az állandó bizottságok megnevezését, feladatát az alapszabály melléklete tartalmazza; a bizottságok feladata általában a plenáris ülés előkészítése, a problémák, az eldöntendő kérdések megfogalmazása, közös álláspont kialakítása, az eltérő vélemények jelzése, rögzítése, valamint megállapodások kötése az ÉT plenáris ülése által meghatározott témákban; a bizottsági ülések összehívását bármelyik szervezet kérheti, bizottsági napirendre az oldalakat alkotó bármelyik szervezet javaslatot tehet. Az ÉT egyes - törvények által is legitimált - bizottságai az ÉT Alapszabályában rögzített feladatokon kívüli tevékenységeket is ellátnak, elláthatnak (MPB, OKT, Munkavédelmi Bizottság).

Az Alapszabály a Bizottságok felsorolását az 1991. szeptember 20-i állapotnak megfelelően tartalmazza, s szemben az ÉT korábbi Ügyrendjével, az egyes bizottságok feladatát csak általánosan, s nem bizottságonként nevesíti, rendezi. E melléklet szerint az ÉT rendszeresen működő bizottságai: Bér- és Munkaügyi Bizottság; Gazdasági Konzultatív Bizottság; Információs Bizottság; Jószolgálati és Etikai Bizottság; Jövedelempolitikai Bizottság; Munkaerőpiaci Bizottság; Munkavédelmi Bizottság; Országos Képzési Tanács; Privatizációs Bizottság; Szociálpolitikai Bizottság.

•	a plenáris ülésre benyújtott javaslatokat, előterjesztéseket előzetesen a témában illetékes bizottságok is megtárgyalják, kivéve, ha ettől a szociális partnerek konszenzussal eltekintenek;
•	az ÉT Alapszabály szerinti jogosítványai: 
-   tájékoztatás (tájékoztatás-kérés, információ csere, illetve az Országgyűlés tájékoztatása arról, hogy a szociális partnerek milyen véleményt alakítottak ki a munka világát érintő alapvető törvénytervezetekkel kapcsolatban);
- konzultáció a tárgyalópartnerek által felvetett kérdésekről (gazdaságpolitikáról, kormányzati intézkedésekről, jogszabály tervezetekről); 
-     állásfoglalás, amely a következő konkrét formákat öltheti:
ajánlás, megállapodás, egyetértés, együttdöntés (Alapszabály, 13.3. pont); az állásfoglalások keretében kerültek felsorolásra azok a témakörök is, amelyekről csak a tárgyalóküldöttségek egyetértése esetén születhet döntés, illetve törvényjavaslat;  
•	állásfoglalásait konszenzussal hozza; (nem jelent konszenzust az egy "igen", két "tartózkodás", egy tartózkodás a konszenzus létrejöttét nem akadályozhatja meg). Megállapodás esetén a kormány és a szociális partnerek kötelező magatartási szabályt vállalnak (pl.: a kormány a megállapodásnak megfelelő jogszabályt ad ki; a munkaadói és a munkavállalói érdekképviseletek nem támogatnak a megállapodástól eltérő követeléseket és cselekedeteket). Az ÉT tehát nem jogszabályalkotó fórum, érdemi döntései tulajdonképpen megállapodások, amelyek erkölcsi kötelezettséget rónak a partnerekre. Döntéseket közvetlenül az ÉT csak saját szervezetére és működésére vonatkozó kérdésekben hozhat (pl. ügyrendre, napirendre, stb.); 
•	a tárgyalócsoportok soros elnököt (bizottságokban ügyvivőt) választanak, akik előkészítik, koordinálják a tárgyalócsoport munkáját, s annak nevében szavazásra és megállapodás aláírására jogosultak; az egyes napirendi pontoknál az oldalak szóvivőt jelölnek ki az adott témákra; az üléseket levezető elnök irányítja;
•	az ülések (a sajtó által biztosított jelenlét által) nyilvánosak, az ülésre benyújtott dokumentumokba a sajtó képviselői betekinthetnek; amennyiben a téma indokolja, az ÉT konszenzussal zárt ülést rendelhet el;
•	az ÉT üléseiről hangfelvétel és tájékoztató készül. A Tájékoztatót  megkapja az MTI és megjelenik a Magyar Közlönyben. A Közlönyben megjelenő tájékoztató tényszerűen a tárgyalások témáit, az ÉT állásfoglalásait és a különvéleményeket tartalmazza. A különvélemények általában valamelyik oldal szervezeteitől, néha valamelyik (szavazástól "tartózkodó") tárgyalóküldöttségtől származhatnak. A (Közlönyben megjelentetett) különvéleményekben csak az eltérő vélemény tüntethető fel, ahhoz magyarázat, érvelés nem fűzhető;
•	a plenáris ülésekre - napirendi pontonként - 1-1 szakértőt delegálhatnak az egyes szervezetek. (Az ülésteremben csak a tárgyalt téma szakértői lehetnek jelen);
•	a plenáris ülések előkészítése, koordinálása érdekében ÉT titkárság működik, amelybe a partnerek, a tárgyalóküldöttségek egy-egy (állandó megbízatású) titkárt delegálnak. Az "oldaltitkárok" egymástól függetlenek, közösen irányítják a titkárság apparátusát. 
•	az ÉT titkárság feladata:  
- a plenáris ülések előkészítése, koordinálása;
- a tárgyalóküldöttségek (oldalak) közötti folyamatos információ-áramlás              biztosítása;
- a jogszabály tervezetek eljuttatása a partnerekhez a koncepcióalkotás időszakában, illetve a parlamenti bizottságokhoz történő beterjesztés előtt;
- elősegíti a minisztériumi szintű jogalkotás esetén a szociális partnerek és a    minisztériumok együttműködését;
- az ÉT tervszerű működése érdekében információkat gyűjt a kormánytól (az előkészítés alatt lévő előterjesztésekről, azoknak a kormány, illetve az országgyűlés felé történő benyújtásáról); az érdekképviseleti oldalaktól (a kormányzat által tárgyalni kívánt témákról, saját javaslataikról), az országgyűléstől (az ÉT munkatervében is szereplő törvényjavaslatok tárgyalási időpontjairól); 
- elkészíti az ÉT munkatervére a  javaslatot;
- alakítja a különböző témák feldolgozásának rendjét, javaslatot tesz a plenáris ülések napirendjére;
- folyamatosan kapcsolatot tart fenn az egyes minisztériumok ÉT   összekötőivel (akiknek feladata a  tárca munkatervének átadása a titkárságnak, illetve a tárca ÉT kötelezettségei  teljesítésének szervezése). 

161.	Az ÉT működésének alapdokumentumai - megítélésünk szerint - egy olyan érdekegyeztető intézményt körvonalaznak, amely
•	az egymástól független felek megállapodásán nyugszik;
•	úgy tűnik, e "gentlemen's agreement" létrejöttének alapfeltétele az volt, hogy a felek tiszteletben tartsák egymás törekvéseit, az érdekegyeztető fórum létrehozásához fűződő érdekeit, ami legjellegzetesebben a funkciók eklektikus meghatározásában fejeződik ki;
•	az ÉT így nem egy "közös halmazra", azaz a mindhárom fél által egyaránt a megállapodások tárgyának tekintett feladatokra szerveződött, hanem arra, hogy az ÉT funkcióinak sokszínűségében mindegyik oldal "megtalálhassa számítását" (lásd ezzel összefüggésben a 194. pontot is); 
•	az érdekegyeztető fórum létrehozása során mindegyik oldal saját  függetlenségének és autonómiájának a megőrzésére is törekedett, így vált a legfontosabb elvvé az önszerveződés, amely nemcsak az egyes tárgyaló oldalak struktúráját, hanem működési, döntési mechanizmusát is áthatja;
•	így végül az ÉT működése a három oldal - egymástól független, egymás által nem befolyásolható - önszerveződési folyamatainak az egymásra hatásától, "eredőjétől" függ.

162.	Az Ügyrend, s későbbiekben az Alapszabály is - megközelítésükben - plenáris ülés "centrikusak":
•	nem mondanak sokat a bizottságokról, csupán azok feladatait, összehívásuk rendjét rögzítik viszonylag nagyvonalúan;
•	nem rendelkeznek a bizottságok "infrastruktúrájáról", az ÉT Titkárságot a plenáris ülések előkészítőjeként nevesítik;
•	nem érintik a bizottságok egymáshoz való viszonyát, kapcsolatukat, együttműködésüket. 
Az Ügyrend nem ment túl a bizottsági struktúra körvonalazásánál, ami megalkotásának időpontjában magától értetődő volt, hiszen:
•	egyfelől még maguknak a szociális partnereknek sem volt kiforrott elképzelése a bizottsági tagozódás lehetőségéről és szükségességéről;
•	másfelől, e területen az OÉT tapasztalataira sem lehetett hagyatkozni, hiszen az OÉT alapvetően egyszintű szervezet volt.
Az Ügyrend így szinte korlátlan teret hagyott a bizottságok "spontán" fejlődésének, s nem fogalmazott meg még olyan alapkritériumokat sem, amelyeket minden ÉT bizottsággal szemben érvényesíteni kívánt volna. Az ÉT bizottságok szembetűnő különbségei, fejlődésük divergenciája jelzi, hogy a szociális partnerek éltek ezzel az autonómiával és szabadsággal.

163.	Az Érdekegyeztető Tanács szerepének, céljának pontosabb körvonalazása érdekében a következőkben felidézünk néhány, az érdekegyeztetés és a munkaügyi kapcsolatok szakirodalmában honos és általánosan elfogadott fogalmat, kategóriát. Ezeknek a "terminus technicusoknak" a tükrében, felhasználásával teszünk kísérletet a  az ÉT - törvények, jogszabályok és az Alapszabály szerinti - jogosítványainak  összefoglalására, s a későbbiekben (a 202-209. pontokban) a plenáris ülésen meghozott döntések néhány jellegzetességének, a döntések eredményességének a vizsgálatára.

164.	A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (ILO) ajánlásaiban, konvencióiban megkülönbözteti a szociális partnerek (és bizonyos esetekben a kormány) közötti makroszintű (bipartit és/vagy tripartit) tárgyalásokat, valamint az országos (makroszintű) konzultációkat (Gladstone-Pankert-Yemin, 1989), s ezeken belül a munkaügyi kapcsolatokra, illetve a gazdasági-szociális témakörökre irányuló tárgyalásokat és konzultációkat. Ilyen jellegű megkülönböztetéssel az ÉT Alapszabályában is találkozhatunk. 

Lásd pl.: a 113-as számú ILO ajánlást az ipari és az országos szintű konzultációkról (1960). (Ajánlás ipari és országos szinten a konzultációra a munkaadók, a munkavállalók érdekképviseletei és a kormány között, 1960.).

165.	Az ILO szerint az országos (makroszintű) konzultáció a munkáltatói és a munkavállalói érdekképviseletek (konföderációk) és (adott esetben) a kormány között általában arra irányul, hogy alkalmat adjon valamennyi partnernek véleménye kifejtésére, mások véleményének megismerésére bizonyos kérdésekben, és esetleg tegye lehetővé közös, de nem kötelező álláspont kialakítását. A konzultáció, az együttműködés konzultációs jellege azonban nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a felek a konzultáció során, annak fórumán, (illetve később, a konzultáció eredményeként) bizonyos kérdésekben megállapodásra jussanak, s ezeket szerződésekben is rögzítsék. A makroszintű konzultációnak a piacgazdaságokban két fő célja van (Ladó, 1995): 
•	a munkáltatók és a munkavállalók érdekképviseleteinek bevonása a gazdasági és munkaügyi kérdésekkel kapcsolatos jogszabályok kidolgozásába; 
•	az érdekképviseletek bevonása a gazdaság- és szociálpolitika, a munkaügyi kapcsolatok területén követendő országos politika kialakításába és megvalósításába. 

166.	A konzultációval szemben tárgyalásról akkor beszélhetünk: amikor a szociális partnerek (és bizonyos esetekben a kormány) valamely témakört megvitatnak annak érdekében, hogy megegyezésre jussanak. Tehát az együttműködés szándéka, célja eleve megállapodások megkötésére irányul. A tárgyalás során olyan megállapodás elérése a cél, amely pontos kötelezettségeket fogalmaz meg az érintett felek számára. 

Nemzetközi Munkaügyi Hivatal (ILO): A kollektív tárgyalás. ILO-MSZOSZ Kiadás. é.n. (Eredeti kiadás: ILO: Collective Bargaining.  Genf, 1986.)

167.	Az ÉT működésének sajátosságát a piacgazdasági megoldásokhoz képest az adja, hogy 
•	az ÉT plenáris ülésének két funkciója van: intézményi keretet ad egyrészt a makroszintű munkaügyi kapcsolatokra vonatkozó tárgyalásoknak; másrészt a gazdasági és szociális kérdésekben folytatott makroszintű konzultációknak; 
•	az ÉT ülésein a konzultációk (illetve a csak véleményezés szándékával induló megbeszélések) nagy gyakorisággal "átcsaptak" tárgyalásokba, amelyek gyakran megegyezésekben végződtek (illetve ezek hiányában felerősödtek a megegyezés hiányára utaló negatív attitűdök);
•	gyakran csak utólag dőlt el, hogy egyáltalán konzultációra vagy tárgyalásra került sor. 
A kialakult gyakorlatot mintegy szentesítette a Munka Törvénykönyve is, amely szerint az ÉT plenáris ülésein a tárgyalófelek megállapodásokat köthetnek - az irányadó konzultációs vagy tárgyalásos szándéktól,  valamint a gyakorolt funkciótól függetlenül -
s ezt a megállapodást a Munkaügyi Miniszter jogszabályban kihirdeti.

168.	Összegzésként, a különböző törvényekben, jogszabályokban, illetve az Alapszabálya által meghatározott ÉT funkciókat, jogosítványokat a 4. sz. táblázatban foglaltuk össze. A táblázat a hivatalos dokumentumok alapján az 1994. év végi állapotot tükrözi (figyelembe véve, hogy ekkorra több funkció és jogosítvány a gyakorlatban  már érvényét veszítette). Megfigyelhető, hogy a funkciókra és a jogosítványokra vonatkozó dokumentumok eklektikusak, amely megnehezíti az ÉT tényleges jogköreinek számbavételét. A táblázatban feltüntettük a tárgyalások, a konzultációk eredményeit is, követve azt a minősítést, amelyet az ÉT Titkárság (1994) dokumentum alkalmazott. Ennek megfelelően:
•	a munkaügyi kapcsolatok körében született eredményeket "megállapodás" - "nincs megállapodás" kategóriapárral jelöltük 
•	a munkaügyi kapcsolatokon belül az ÉT szervezetére vonatkozó döntések eredményei, illetve a kormányzati szervek és a Parlament felé tett ajánlások, tájékoztatások esetében az "elfogadva" - "nem elfogadva" kategóriapárt alkalmaztuk;
•	a konzultációk esetében a gazdaságpolitikai, elvi, stratégiai koncepciókról történő döntéseket "egyetértés" - "nincs egyetértés", míg a gazdasági jogszabályokról történő, véleménycserén túlmutató konzultáció eredményeit  pedig a "megegyezés"- "nincs megegyezés" kategóriákkal jelöltük. 
Az előzőekben definiált fogalmi rendszer követésére - amely egyébként az ÉT Tájékoztatókban is fellelhető, bár távolról sem konzekvensen - éppen abból eredően van szükség, hogy az ÉT minőségében eltérő funkciókat lát el, s egyes feladatihoz különböző jogosítványok kapcsolódnak. (A fenti fogalomrendszer felhasználásával kerülnek elemzésre a későbbiekben az ÉT döntései is. Lásd 202-209. pontok)

| Funkciók | Jogosítványok | A tárgyalás, a konzultáció eredménye
| 1./ A makroszintű munkaügyi kapcsolatokat gyakorolja (*) | |
| 2./ A munkaügyi kapcsolatokat és a munkaviszonyt érintő országos jelentőségű kérdésekben a Kormány a szociális partnerekkel egyeztet | egyeztetés(**) |

M
A

3./ A minimálbér és a munkaügyi ellenőrzés tekintetében dönt

együttdöntés(*); (**)

K
R
O

4./ A napi munkaidő leghosszabb mértékére, illetve a munkaszüneti napokra javaslatot tesz.

javaslattétel (*); (**)

"megállapodás" - "nincs megállapodás"

S
Z

5./ A Kormány országos bértárgyalásokat kezdeményez.

kezdeményezés (**)

I
N
T

6./ A munkaminősítési rendszer tekintetében egyetértési jogot gyakorol.

egyetértés (*); (**)

Ü

M
U
N
K
A
Ü
G
Y
I

7./a. A bérmechanizmus általánostól eltérő elemeinek, mértékeinek; az általános bértarifa rendszerének; a központilag megállapított bérpótlékok körének és mértékének a meghatározása 

7./b. A foglalkoztatás érdekében meghatározza a gazdasági okból történő létszámleépítés Munka Törvénykönyvétől eltérő szabályait

együttdöntés (*)
(a bérszabályozás megszüntetésével a funkció és jogosítvány jogosultsága megszűnt, azonban  az Alapsza-bály nem módosult, a változásokat nem tük- rözi)

együttdöntés (**)
(a szabályok még nem kerültek elfogadásra)

| 8./ Az ÉT szervezetére és működésére vonatkozó kérdésekben dönt | döntés (*) | "elfogadva" - "nem elfogadva"

K
A
P
C
S
O
L
A
T
O
K

9./ Az ÉT - a Munkaerőpiaci Bizottságon (MPB) és az  Országos Képzési Tanácson (OKT) keresztül - ellátja a makroszintű foglalkoztatási érdekegyeztetés feladatait. 
Ennek keretében az MPB dönt a Szolidaritási Alapban fennmaradó pénzeszközök felhasználásáról; meghatározza az FA felhasználásának elveit és fő irányait. Az MPB hozzájárulásával lehet foglalkoztatási alapítványt létrehozni. Az MPB számos véleményezési, állásfoglalási jogosítvánnyal is rendelkezik.
Az OKT szintén rendelkezik döntési, véleményezési,  hozzájárulási, stb. jogosítványokkal, amelyek részben a Foglalkoztatási-, részben pedig a Szakképzési Törvényből eredeztethetők.
Az MPB-nek dönt a Bérgarancia Alap működésének egyes aspektusaiban.

döntés (***)
együttdöntés (***)

hozzájárulás (***)
[egyetértés]

véleményezés (***)
állásfoglalás (***)

döntés (***);(*****)

véleményezés (***) ; (*****)

dönt (******)

(Az eredményt a döntésekben érdekelt ÉT Bizottságok ügyrendje minősíti)

| Funkciók | Jogosítványok | A tárgyalás, a konzultáció eredménye

MAKRO-
SZINTŰ

MUNKA-
ÜGYI

10./ Az ÉT a Munka-védelmi Bizottságon keresztül ellátja a munkavédelemmel kapcsolatos makroszintű érdekegyeztetést. Ennek keretében előzetes véleményezési jogosítványokkal rendelkezik meghatározott jogszabályok kiadása előtt. Ezen kívül ajánlásokat fogad el, javaslatokat tesz.

előzetes véleményezés (****)

ajánlás (****)
javaslattétel (****)

(Az eredményt a döntésekben érdekelt ÉT Bizottságok ügyrendje minősíti)

KAPCSO-
LATOK

11./ Tájékoztatás-kérés,  információcsere; az Országgyűlés tájékoztatása.

tájékoztatás (*)

"elfogadva" -

| 12./  A parlament, a kormány, a minisztériumok felé ajánlást tesz. | ajánlás (*) | "nem elfogadva"

MAKRO
SZINTŰ

13./ Gazdaságpolitikai, elvi, stratégiai koncepciókról konzultál.

konzultáció (*)

"egyetértés" -
"nincs egyetértés"

KONZUL-
TÁCIÓ

14./ Gazdasági jogszabályokról (törvényekről, rendeletekről) véleményt nyilvánít.

véleményezés (*)

"megegyezés"  - 
"nincs megegyezés"

Forrás:	 ÉT titkárság, 1994; Munka Törvénykönyve; Foglalkoztatási Törvény és annak vonatkozó 
	módosításai; Szakképzési Törvény; Munkavédelmi Törvény; Bérgarancia Alapról szóló törvény;
	ÉT Alapszabálya; Tájékoztatók az ÉT üléseiről

Jelölések: A különböző funkciók, jogosítványok forrásai a következők:
	(*)      ÉT Alapszabály			(****)   Munkavédelmi Törvény
	(**)    Munka Törvénykönyve		(*****) Szakképzési Törvény
	(***)  Foglalkozási Törvény		(******) Bérgarancia Alap Törvény

4. sz. táblázat Az ÉT funkciói és jogosítványai 

169.	Bár a funkciók eklektikus megfogalmazása, illetve a különböző dokumentumok részben inkompatibilis megfogalmazásai nehezen áttekinthetővé teszik az ÉT jogosítványait, az ÉT két funkciója: a makroszintű munkaügyi kapcsolatokhoz kapcsolódó tárgyalások, illetve a gazdasági érdekegyeztetést (konzultációt) elkülönül a hozzájuk rendelt jogosítványok erősségében, döntési kompetencia szintjében. A makroszintű munkaügyi kapcsolatok területén többségében csak az Érdekegyeztető Tanács konszenzusával születhet döntés (ÉT Alapszabály, 13.3. pont; illetve Munka Törvénykönyve, 16-17. paragrafus), míg a gazdasági érdekegyeztetés konzultációs-tájékozódási joga alapján kötendő megállapodásban (ÉT Alapszabály, 13.1; 13.2. pontjai) a partnerek kötelező magatartási szabályt vállalnak csupán, amely szerint megkísérlik alakítani a további döntéseket, eseményeket (pl. a Kormány a parlamentben a megállapodásnak megfelelő magatartást tanúsít, azonban ez egyáltalán nem jelentheti a parlament döntési kompetenciájának korlátozását). A két funkció együttes gyakorlása során azonban korántsem ennyire egyértelmű a jogosítványok elhatárolása (lásd a 167.  pontot is).
Az ÉT oldalai (tárgyaló küldöttségei) - az önszerveződés elve és gyakorlata

170.	Amint az előzőekben (160-161. pontok) utaltunk rá, az ÉT Ügyrendjében, majd Alapszabályában is rögzítette, hogy a kormányt és a szociális partnereket a tárgyalásokon megjelenítő tárgyalóküldöttségek (az ÉT oldalai) önszerveződéssel jönnek létre, s a tárgyalóküldöttségek tagjai megállapodásra jogosult személyekből állnak. Az önszerveződés elve azt jelenti, hogy 
•	az egyes oldalak függetlensége, autonómiája biztosított, ezt nem korlátozzák jogi klauzák;
•	az egyes oldalak nem kérdőjelezhetik meg más oldalakban helyet foglaló szervezetek tagságát, tehát a tárgyaló küldöttségek egymást kölcsönösen legitimálva az oldalakat alkotó szervezeteket is elismerik;

Természetesen ez nem jelenti automatikusan azt, hogy az ÉT tárgyalásokon, konkrét témák esetében valamelyik oldal ne kérdőjelezné meg a másik oldalon ülő szervezet képviselőjének döntési kompetenciáját, pontosabban az adott személy felhatalmazottságát a megegyezésre, a megállapodás megkötésére.

•	az ún. "tárgyalási egyetértési egység" érvényesülését a tárgyaló küldöttségek csak egymással szemben érvényesíthetik, s kölcsönösen nem vizsgálhatják a tárgyaló küldöttségeket alkotó szervezeteknek (a saját tagság általi) felhatalmazottságát, végső soron a reprezentativitását; 
•	az egyes oldalakat alkotó szervezetek saját belső megállapodásaik (ügyrendjük) által szabályozottan lépnek koalícióra, de a tárgyalóküldöttségekben való részvétel lehetősége (plenáris ülésen és bizottságokban egyaránt) minden - oldalt alkotó - szervezet számára adott;
•	a szociális partnerek tárgyaló oldalai nyitottak, azonban új szervezetek csak az oldal tagjainak egyetértő határozatával csatlakozhatnak az oldalhoz (amelyhez a tagok konszenzusa szükséges a munkavállalói oldalon, s feltételezésünk szerint a munkáltatói oldalon is); s bármely tag-szervezet ajánlhat új tagokat;

Az oldalak nyitottsága tulajdonképpen csak azt jelenti, hogy elvileg  is csak a  "hasonló típusú szervezetek" előtt nyitott az oldal. Azonban ha egy specifikus érdeket kellene megjeleníteni valamely oldalon, vagy egy új oldal részvételére lenne szükség az érdekegyeztetésben, akkor már szinte teljesfokú zártságot jelentenek a jelenlegi szabályok.  A Munkaerőpiaci Bizottságban pl. csak hosszú harc után kapott állandó meghívotti státuszt a Munkanélküliek és Álláskeresők Országos Szervezete, más, részvételre jelentkező szervezeteknek még erre sem volt lehetősége.

A munkáltatói oldalra vonatkozó állításunkat csupán feltételes lehet,  mivel a munkáltatói oldal belső ügyrendje nem nyilvános, s azt a tényfeltáró munkánk számára sem bocsátották rendelkezésünkre.  A konszenzus megkövetelésére abból következtetünk, hogy az ÉT-vel kapcsolatos, nagyobb horderejű döntések tapasztalataink és információink szerint minden esetben konszenzusra épülnek. Az oldal struktúrájának megváltoztatása, szervezetek felvétele, vagy kizárása, megítélésünk szerint feltétlenül e kategóriába tartozik.

•	a szociális partnerek tárgyaló oldalaihoz történő csatlakozását más, jelenleg ÉT-tagsággal nem rendelkező érdekképviseleti szervezeteknek (konföderációknak) nem szabályozzák normatív reprezentativitási előírások, feltételek (mint ahogy ez pl. a KIÉT esetében történik, ahol a közalkalmazotti tanácsok választása során elért szavazatoktól függ, hogy valamely munkavállalói érdekképviselet szervezeti tagságot nyer-e);
•	valamely szervezet oldaltagságának megszüntetését bármely más szervezet kezdeményezheti, de csak a konszenzus elve alapján (az oldal-együttműködés elveinek be nem tartása esetében) szüntethető meg bármely szervezet oldal-tagsága.

171.	A kormányzati tárgyalóküldöttségnél az "önszerveződés" - a fenti alapelveken túlmenően - a kormányzat egészének reprezentációját, az összkormányzati feladatvállalás garantálását, megjelenítését  jelenti. Ez egyfelől a mindenkori tárgyalóküldöttség kompetens felhatalmazottságát feltételezi a megállapodások megkötésére, másfelől viszont a kormányzati tárgyalóküldöttség kontinuitásának elfogadható mértékű biztosítását is (Tóth F., 1990). Mivel a kormányzati tárgyalóküldöttség tagjai - a tárgyalt témától függően - alapvetően eltérő döntési kompetenciával rendelkeznek, ezért ebben az esetben az "önszerveződés" teljesülésének feltételeként fogalmazódik meg a mindenkor (a tárgyalt téma szerint) releváns szervezet, tárca felhatalmazott képviselőjének tárgyalóküldöttségben való jelenléte. Természetesen a kormányzati oldal önszerveződése nem a koalíciós szabadság elvének érvényesülésével biztosított, mert a kormányzati szerveken belüli autonómiát meglehetősen nehéz értelmezni. Az egyes tárcák önállósága a kormány működési mechanizmusától függ, így ez kisebb vagy nagyobb lehet. Feltételezhető, hogy az ÉT - illetve a ÉT kormányoldali tárgyalóküldöttségének szerveződése - nem az a terep, ahol az egyes tárcák relatív autonómiájukat erőteljesen érvényesíthetik, tehát az "önszerveződés" lehetősége (ilyen értelemben) eleve korlátozott. 

A leírtak kifejtésére dr. Tóth Gábortól  kaptunk ösztönzést.

172.	A szociális partnereket képviselő oldalak önszerveződése 1990 nyarán kezdődött el, amikor az Antall kormány valamennyi, akkor létező munkáltatói és munkavállalói konföderációt meghívott az ÉT testületébe. (Héthy, 1994) A kormány ekkor politikailag (s nem jogilag) legitimizálta tárgyaló partnereit. A "lebegtetett hatáskörrel rendelkező ÉT" (Bossányi, 1992) azért nyitott kaput minden jelentkezőnek, mert - amint az ÉT működéséért akkor felelős politikai államtitkár megfogalmazta - "Kormányzati szempontból nincsenek igazából tárgyaló partnerek; ezért a kormány a szabad szerveződést erőlteti".

Emlékeztető a Szabad Szakszervezetek Nemzetközi Szövetsége (ICEF) főtitkárának dr. Szabó Tamás államtitkárral történt megbeszéléséről, Bp., 1990 június 20. VDSZ-INFO. II/135. 1990. 35. o.

173.	Ebben az időszakban (1990 nyarán) a munkavállalói érdekképviseletek és konföderációk is  alakulóban, átalakulóban voltak, s az ÉT-re készülődve körükben egy sajátos "kényszerkoalíció" jött létre: mégpedig olyan szervezetek kerestek kapcsolatot egymással, amelyek megalakulásukkal éppen az egymás közötti különbségeket kívánták hangsúlyozni. (Garzó, 1994). A munkaadói érdekképviseletek is a gyors átalakulás időszakát élték. Közülük többnek rövid idő alatt arról kellett döntenie, hogy az érdekegyeztetés folyamatában részt kívánnak-e egyáltalán venni, s ha igen, akkor a munkáltatói, vagy a munkavállalói oldalon. (Orolin, 1992) Még a hagyományosan erős munkáltatói szervezetek is arra kényszerültek, hogy szakmai tagozatok és szövetségek halmazából érdekképviseleti szövetséggé alakuljanak át, illetve tisztázzák a gazdasági érdekek képviseletében, illetve a munkaügy kapcsolatokban betöltött, betöltendő (szükségszerűen elkülönülő) szerepüket. Ilyen körülmények között minden valószínűség szerint az egyetlen reális lehetőség az önszerveződésre hagyatkozás volt.

174.	Az Érdekegyeztető Tanács három oldalát jelenleg az alábbi érdekképviseleti szervezetek, illetve kormányzati tárcák alkotják (az érdekképviseletek, konföderációk esetében elsőként a szervezetnek az ÉT megalakulásakor érvényes nevét jelöljük, ezt követően tüntetjük fel az esetleges változásokat, jelölve a módosulás időpontját):
•	Munkaadói oldal:
ÁFEOSZ  (Általános Fogyasztási és Értékesítési Szövetkezetek Országos
	Szövetsége);
GYOSZ (Gyáriparosok Országos Szövetsége); MGYOSZ (Magyar Gyáriparosok
	Országos Szövetsége; 1991 nov. 1-től)
IPOSZ (Ipartestületek Országos Szövetsége); Kézműves Kamara (1992.
	márciustól)
KISOSZ (Kiskereskedők és Vendéglátók Országos Érdekképviseleti
	Szövetsége);
MAGYAR AGRÁRKAMARA;
MGK (Magyar Gazdasági Kamara Munkaadói Szervezete);  MaOSZ
	(Munkaadók Országos Szövetsége; 1991 januártól); MGKMSZ (Magyar
	Gazdasági Kamara és  Munkaadói Szövetség; 1994. július 1-től.)
MOSZ (Mezőgazdasági Termelők és Szövetkezők Országos Szövetsége);
OKISZ (Ipari Szövetkezetek Országos Tanácsa); Magyar Iparszövetség (1992
	tavaszától)
VOSZ (Vállalkozók Országos Szövetsége)

•	Munkavállalói oldal:
ASZOK (Autonóm Szakszervezetek Országos Koordinációja); ASZOSZ
	(Autonóm Szakszervezetek Országos Szövetsége; 1993. december 1-től); 
	ASZSZ (Autonóm Szakszervezetek Szövetsége); 1994. márciusától;
ÉSZT (Értelmiségi Szakszervezeti Tömörülés);
FSZDL (Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája);
MOSZ  (Munkástanácsok Országos Szövetsége);
MSZOSZ (Magyar Szakszervezetek Országos Szövetsége);
SZEF (Szakszervezetek Egyettműködési Fóruma).

•	Kormány oldal:
A Kormány a Munkaügyi Minisztérium politikai államtitkárát bízta meg, hogy  a Kormány képviseletében, általános felhatalmazással járjon el az Érdekegyeztető Tanácsban. (A Kormány 3356/1990. sz. határozata) A Kormány tárgyalóküldöttsége a tárgyalt témák jellegének függvényében alakul ki a Minisztériumok és főhatóságok képviselőiből: "a napirendben szereplő kérdésekben megállapodásra jogosult személyekkel, önszerveződéssel"  (ÉT Alapszabály, 7. pontja). Tehát a Kormány az ÉT-ben (mind a Plenáris ülésen, mind a bizottságokban) a tárgyalásra kerülő témáktól függő összetételben és szinten van jelen: gazdaságpolitikai, költségvetési kérdésekben elsősorban a Pénzügyminisztérium, foglalkoztatási és bérezési kérdésekben a Munkaügyi Minisztérium, szociális kérdésekben a Népjóléti Minisztérium képviseli a Kormányt. 

175.	A önszerveződés folyamata, az 1990 nyarán jellemző "start helyzetből" napjainkig, mindhárom oldal esetében számos konfliktussal és sikertelen próbálkozással járt. 

176.	A munkavállalói érdekképviseletek körében az önszerveződés elősegítésére, illetve az ennek során kialakult megállapodások legitimizálására különböző szervezetek, intézmények jöttek létre az évek során. A munkavállalói érdekképviseleti tömörülések - miután 1990 nyarán program-nyilatkozataikban szinte kivétel nélkül deklarálták, hogy jogot formálnak az érdekegyeztetés országos rendszerében a részvételre - 1990. július 26-án létrehozták a Szakszervezeti Kerekasztalt. A Kerekasztalt alkotó hét konföderáció (az Autonóm szakszervezetek meghatalmazott közös képviselői, az Értelmiségi Szakszervezeti Tömörülés (ÉSZT), a Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája (FSZDL), a Magyar Szakszervezetek Országos Szövetsége (MSZOSZ), a Munkástanácsok Országos Szövetsége (MOSZ), a Szakszervezetek Együttműködési Fóruma (SZEF), valamint a Szolidaritás Szakszervezeti Munkásszövetség) úgy definiálta önmagát, mint az országos munkavállalói, érdekképviseleti, érdekvédelmi szervezetek konzultációs és együttműködési fórumát. A tömörülés nagy eséllyel, reálisan számíthatott az ÉT-be való bekerülésre, mégpedig úgy, mint a munkavállalói oldal kizárólagos képviselője. A Kerekasztal célként fogalmazta meg a konföderációk közötti ellentéteknek (pl. vagyonvitának) a Kerekasztal keretében történő megoldását, az egységes (oldal)vélemény kialakítását, s nem utolsó sorban az ÉT tagságra a jövőben törekvő szervezetek "szűrését". A Kerekasztal első ülésein született megállapodás arról is, hogy a szakszervezetek  megosztják egymás között az egyes érdekegyeztetési témák szakmai gondozását és képviseletét, s így: az érdekegyeztetés új rendszerére vonatkozó elképzeléseket a Liga gondozza, a minimális bér karbantartását az MSZOSZ, a privatizációval kapcsolatos munkavállalói elképzeléseket a Munkástanácsok. (Tóth F., 1991;  1993/b; 1994/a; 1994/b).

177.	A Szakszervezeti Kerekasztal, a hét konföderáció alig hét hónapig tartó együttműködési fóruma 1991 februárjában viharos körülmények között felbomlott. Bizonytalanná vált - főként a kormányzati oldal (Kerekasztal felbomlását kommentáló) nyilatkozata után, amely szerint "nem lehet tudni, kik foglalnak majd helyet az érdekegyeztető tanácsban a szakszervezeti oldalon" -, hogy sikerül-e fenntartani az oldal önszerveződését. Az ÉT 1991. február 22-i ülésén a munkavállalói oldal nyilatkozatban tájékoztatta a szociális partnereket és a sajtót, hogy "A Szakszervezeti Kerekasztal feloszlása nem szüntette meg az ÉT munkavállalói oldalát", csupán a szervezetek belső szakszervezetpolitikai vitáinak fóruma oszlott fel, s hogy rövidesen kimunkálják az önszerveződés új kritériumait.  

Mr. Á.: Szakszervezeti konfliktus. Veszélyezteti az érdekegyeztetést. Magyar Hírlap, 1991. febr. 9. 3. old.

Az ÉT munkavállalói oldalának nyilatkozata a Szakszervezeti Kerekasztal felbomlásának következményeiről. Bp., 1991. február 22. Kézirat.

178.	A szakszervezeti vagyonnal kapcsolatos vita megoldását követően sikerült csak az oldal-együttműködés új rendjét meghatározni. Hat szakszervezeti konföderáció (a Szolidaritás Szakszervezeti Munkásszövetség nélkül) 1992. októberében aláírt egy megállapodást a szakszervezetek együttműködésének minimális feltételeiről. Ebben rögzítették, hogy vállalják: 

A Szolidaritás Szakszervezeti Munkásszövetség korábban elutasította a SZOT vagyon felosztásáról a hat másik szakszervezeti szövetség között létrejött 1992. szeptemberi megállapodást is.

Megállapodás a szakszervezetek együttműködésének minimális feltételeiről. Bp., 1992. október 27.

•	minden olyan szakszervezeti, érdekképviseleti kérdésben, amely az aláírók között szereplő más szövetséget is érint, a végső döntéshozatal, illetve a szakszervezeti akció beindítása előtt informálják a kérdésben érintett munkavállalói érdekképviseleteket, s konzultációt kezdeményeznek velük;
•	szakszervezetközi jószolgálati bizottságot hoznak létre; 
•	az ÉT-ben képviselendő álláspontot, a követendő magatartást folyamatosan egyeztetik, s e kapcsolatot még akkor sem szakítják meg, ha a konföderációk között konfliktus keletkezik.

179.	Napjainkban a munkavállalói oldal önszerveződésének formáját, az oldal magatartását az Érdekegyeztető Tanács munkavállalói oldalának ügyrendje szabályozza, amelyet hat szakszervezeti konföderáció írt alá. A Szolidaritás Szakszervezeti Munkásszövetség nem vetette alá magát az Ügyrendnek, azt nem írta alá, így 1993-ban kirekesztette magát az ÉT munkavállalói oldalából, s így az ÉT-ből, valamint annak bizottságaiból is. Az Ügyrend tartalmazza a munkavállalói oldal feladatait, szervezetét, az új tagok felvételi rendjét, a csatlakozás feltételeit, az oldal tisztségeit, a döntéshozatal rendjét, s a munkavállalói oldal részvételét az ÉT bizottságaiban.

Az Érdekegyeztető Tanács munkavállalói oldalának Ügyrendje. Bp., 1993. január 14.

A Szolidaritás nem írta alá az 1992. novemberi ÉT megállapodást sem. Hivatalosan a Szolidaritás az ÉT munkavállalói oldalának 1993. március elsejétől nem tagja. (Az ÉT munkavállalói oldal titkárának Tájékoztatója. Bp., 1993 március 5.)

Az új tagok felvételét két fő feltételhez köti az ügyrend. Egyrészt a csatlakozó konföderációnak eleget kell tennie az országos reprezentativitás követelményeinek, így: a.) legalább három nemzetgazdasági ágban bírósági nyilvántartásba vett, s legalább tíz alágazatban igazolt tagszervezettel kell rendelkeznie; b.) igazoltan legalább öt különböző megyében területi szervezettel kell rendelkeznie; c.) legalább száz munkahelyen kell - igazoltan - munkahelyi szervezettel rendelkeznie; d.) ahol a törvény módot ad rá, kollektív tárgyalásokat kell folytatnia, illetve kollektív szerződést kell kötnie. Másrészt: a szervezetnek el kell fogadnia és be kell tartania  a szakszervezetek együttműködésének minimális feltételeiről korábban aláírt megállapodást. A felvételekkel kapcsolatos döntést az oldal konszenzussal hozza meg.

180.	A munkáltatói oldal önszerveződése 1990 közepén, úgy tűnik, legalább annyira katartikus volt, mint a munkavállalói érdekképviseleteké: "e szervezetek ugyanis előzőleg legfeljebb esetlegesen kerültek kapcsolatba egymással, ki-ki a maga köreiben mozgott." (Kovács, 1993). Illetve oly nagy volt az egyes szervezetek belső átalakulása, a személyek cseréje, hogy "be kellett egymásnak mutatkozniuk" az új érdekképviseleti vezetőknek. A részvételi jogosultság az ÉT-ben más volt, mint korábban az OÉT-ben, ugyanis ott és akkor "a kormány választotta meg tárgyalópartnereit, az új intézmény alakuló ülésére bármelyik - önmagát országos munkavállalói vagy munkáltatói szervezetként deklaráló - érdekképviselet megjelenhetett". (Kovács, 1994) A munkáltatói oldal esetében is különböző szervezetek, illetve intézmények segítették az önszerveződést:

181.	Az önszerveződés első fázisában - 1990 augusztusában - döntöttek a munkáltatói oldal képviselői arról, hogy "kifelé" az oldalt egy rotációs alapon kijelölt elnök képviseli, oldalon belül döntéseiket konszenzussal hozzák, s egy szakértői stábot állítanak fel az oldal felkészülésének segítésére. A kialakított eljárási rend hatékonynak, s az oldal működőképesnek bizonyult, amit a taxisblokád során tanúsított magatartásával egyértelműen bizonyított. A munkáltatói oldal önmagát külön nem nevesítette (formálisan nem alakított ekkor például munkáltatói kerekasztalt, bár a sajtóban, s egyéb dokumentumokban erre utalások találhatók).

182.	 Az ÉT munkáltatói oldala ugyanakkor létrehozott egy, lényegében a makrogazdasági lobbyzásra szolgáló szerveződést, a Gazdasági Szervezetek Országos Koordinációs Fórumát. A Fórumba tömörült érdekképviseletek az együttműködésük súlypontját nem a munkaadói feladatokban jelölték meg, hanem a hagyományos magatartásformát követték: így a gazdaságpolitika befolyásolása, a piaci viszonyok alakítása állt tevékenységük középpontjában. (Kovács, 1993 és 1994.) Nagyfokú bizonytalanság mutatkozott meg abban, hogy a Fórum, illetve az ÉT munkaadói oldala hogyan viszonyuljon egymáshoz. Az érdekképviseleteknek csak egy része ismerte fel, hogy mindkét fórumra szükség van, mert a Fórum a gazdasági érdekképviseleti munka terepe lehet, míg az ÉT a munkaadói szerep betöltésére hivatott. A munkáltatói szervezetek dualitása szükségszerű a piacgazdaságokban, mert egyidejűleg el kell látni a gazdasági érdekegyeztetés és a munkaügyi kapcsolatokból adódó munkáltatói funkciókat. Talán a Fórumnak az alapítását követő gyors megszűnése (1992 februárjában), s az ÉT munkáltatói oldal egységének fennmaradása bizonyította azt a piacgazdasági tapasztalatot, hogy a csak munkaügyi kérdésekkel foglalkozó heterogén munkáltatói tömörülés könnyebben fenn tud maradni, mint egy szintén heterogén, de alapvetően csak a gazdasági érdekek integrálására szerveződött fórum. (Gladstone-Pankert-Yemin, 1989:152-153) Ugyanakkor e folyamatokban az a kezdeti tapasztalat is szerepet játszott, hogy az ÉT alkalmas terep a munkaügyi kérdésektől viszonylag távol álló, ám a gazdasági érdekképviseleteket nagyon is érdeklő kérdések megvitatására is. A Fórum működésének utolsó fázisában még állást foglalt és elkészítette az érdekképviseleti törvény tervezetét, s elfogadta az érdekképviseletek együttműködésének normáit összegző Etikai Kódexet. 

A kontinentális Európa nyugati részén természetes, hogy különböző tevékenységi körrel működő munkaadói érdekképviseletek léteznek (vagy adott esetben egyes érdekképviseleti szövetségek különböző munkáltató érdekképviseleti funkciókat integrálnak, a belső tagolás fenntartásával), s hogy egy-egy vállalkozás több érdekképviseletnek is tagja. Így például a legtöbb országban megkülönböztetik: a.) az egyes gazdasági ágazatok csúcsszervezeteit, mint a gazdasági érdekek képviselőit; b.) a munkaadói szervezeteket, amelyek a munkaügyi kapcsolatokból adódó érdekképviseleti funkciókat látják el; c.) az ipari és kereskedelmi kamarákat, amelyek közjogi funkciókkal felruházva  egy gazdasági ág irányítását látják el önkormányzatok segítségével; d.) a vállalkozók szakmai érdekképviseleteit. Lásd például: Gladstone-Pankert-Yemin (1989); Tóth I. J. (1993).
 	Napjainkban az ÉT-ben helyet foglaló munkáltatói szervezetek nagyfokú különbségeket mutatnának, ha egy skálán az előzőekben érintett munkáltatói érdekképviseleti funkciók szerint rendeznénk őket.

1991 elején a Magyar Gazdasági Kamarába tömörült szakmai szövetségek megalakították a Munkaadók Országos Szövetségét (MaOSZ), amely a Kamara helyét átvette az ÉT-ben. Ettől kezdődően a MaOSZ titkársága látta el az ÉT titkárság munkaadói koordinációját is 1992 végéig. Lásd:  MGK: Az ÉT működésének tapasztalatai, a Magyar Gazdasági Kamara részvétele az ÉT munkájában.  Bp., 1991. március 19.

Az Országos Gazdasági Érdekképviseleti Szervezetek Koordinációs Fórumának állásfoglalása az érdekképviseleti törvény megalkotásáról. Bp., 1991. február 1.; illetve Törvény (tervezet) az érdekképviseletekről. Bp., 1990. november.

183.	A munkaadói oldal együttműködését próbára tette a taxisblokád tárgyalásai során elért munkáltatói siker, illetve annak következménye: egyre több szervezet kérte felvételét az oldalba. Ezért állást kellett foglalni abban, hogy mely szervezeteket veszi fel tagjai sorába az oldal, s ezt milyen kritériumok alapján teszi ? (Kovács, 1993; Tóth F., 1991) Végül 1991. elején az a megoldás született, hogy az újonnan jelentkezők első lépcsőben csak a szűrő szerepét játszó Fórum munkájába kapcsolódhattak be, s az innen szerzett ajánlások útján nyílt meg számunkra az út az ÉT munkáltatói oldalába. Ez utóbbi azonban elvi lehetőségnek bizonyult csupán, mivel az ÉT munkáltatói oldala a legutóbbi időkig a megalakulás időszakának megfelelő összetételt mutatja.
     
184.	1992 elején a munkáltatói oldal hat alapelvet fogalmazott meg arról, hogy milyen követelményeknek kell megfelelniük az oldalhoz csatlakozni kívánó szervezeteknek. Ezek szerint az adott szervezetnek: 
•	munkaadói érdekképviseleti feladatokat kell ellátnia az alapító okirat szerint; 
•	működése legalább egy évet öleljen fel;
•	munkaadói feladatainak ellátásához állami támogatásban nem részesülhet;
•	eleget kell tennie bizonyos reprezentativitási kritériumoknak; 
•	országos kiépítettségűnek kell lennie;
•	előzetes megállapodást kell aláírnia a képviseleti rendről. (Kovács, 1993)

185.	A munkáltatói oldal - 13 pontból álló, nem nyilvános - belső ügyrendje 1992. áprilisában született meg. Ebben többek között feloldották a korábban szigorúan betartott konszenzus elvet a döntések meghozatalában (így mód nyílt a többségi vélemény érvényesülésére a kizárólagossággal szemben); rögzítették a munkáltatói oldal előzetes egyeztető beszélgetéseinek fontosságát; növelték a soros elnök szerepét, hatáskörét, stb. (Kovács, 1993). Közvetett információink szerint még ma is ez az ügyrend szabályozza az oldal működését, felépítését.

186.	A munkaadói oldal önszerveződésének egyik fontos eseménye volt a Munkaadói Kerekasztal megalakulása, l994. június 3-án, amely azonban alig két hónapig működött. A kerekasztal deklarált célja az volt, hogy: a munkaadói szervezetek közösen lépjenek fel az ÉT munkaadói oldalán kívül is. A Munkaadói  Kerekasztal azzal a nem titkolt szándékkal jött létre, hogy az új kormányt folyamatos párbeszédre késztesse a gazdasági lobbyval - fogalmazta meg a szervezet egyik vezetője.

E.P.: Munkaadói Kerekasztal alakult. Magyar Hírlap, 1994. június 4. 13. o.

187.	A kormányzati oldal "önszerveződésének" technikai alapját az ÉT referensi rendszer biztosítja.  A minisztériumokban, a Miniszterelnöki Hivatalban és két országos hatókörű szervnél lévő referensek az ÉT kormányzati oldalának titkárával szoros munkakapcsolatban vannak. (Gulyás, 1994) Az Érdekegyeztető Tanács Alapszabálya szerint az ÉT referensek juttatják el a tárcák munkaterveit az ÉT titkárságnak, s szervezik a tárca ÉT döntésekből adódó kötelezettségeit.

Mindez sajátosan alakítja a kormányzati ÉT titkár szerepét is. Funkciója nemcsak az oldal munkájának összehangolására, az oldal szervezetei közötti együttműködés segítésére, az oldal álláspont kialakításának támogatására terjed ki, hanem az ÉT egész munkájának a tervezésére, ütemezésére is. A kormányzati ÉT titkár információkat gyűjt a kormánytól az előkészítés alatt lévő előterjesztésekről (a tárcák munkatervei alapján), s a javaslatoknak a kormány, illetve az Országgyűlés elé terjesztésük ütemezéséről. Az Országgyűléstől informálódik az ÉT munkatervében is szereplő törvényjavaslatok tárgyalási időpontjairól (az Országgyűlés plenáris, illetve bizottsági ülésein történő megtárgyalásukról). A másik két oldal titkárával az összegyűjtött információk alapján az ÉT plenáris üléseihez munkatervi javaslatot készít. Elősegíti, hogy a jogszabály-tervezetek - még a koncepció kialakításának időszakában - eljussanak a szociális partnerekhez, s hogy a tervezetek legkésőbb a parlamenti bizottságokhoz való beterjesztés előtt, kormányszintű jogalkotás esetén még a döntés előtt megvitathatók legyenek.

188.	A kormányzati oldalon belüli érdekegyeztetés fontos formája a kormányzati munkában érvényesülő államigazgatási, vagy más néven, tárcaegyeztetés. Az egyes tárcák szakmai szempontok alapján, a "közérdek" szempontjából próbálják összehangolni tevékenységeiket, amelyek nyomán körvonalazódnak az esetleges ÉT tárgyalásban résztvevő felek. A tárcaegyeztetésnél már az egyes tárcák mögött felsorakozó lobbyk, gazdasági csoportok érdekütközéséről és érdekegyeztetéséről is szó van. (Pirisi-Tóth L., 1994:3)

189.	A kormányzati oldalnak az ÉT plenáris és bizottsági ülésein részvevő küldöttségei belső ügyrenddel - az OKT oldalügyrendje kivételével - nem rendelkeznek. A kormányoldal az ülések előtti egyeztetésen az oldalon belül teljes konszenzus kialakítására törekszik, illetve álláspontját ennek megfelelően alakítja ki. Ez a gyakorlatban az egyes témákban nem érdekelt tárcák tartózkodása mellett, s a témában meghatározó tárcák egyetértésén alapszik. A kormányzati oldal stratégiakialakítási mechanizmusa az érdekegyeztetés korai időszakában (1990-91 során) nem volt formalizált, s azt az esetlegesség jellemezte. A problémákat, az  ellentmondásos helyzetet felismerve - s az érdekegyeztetés folytonossá válásával - ma már a tárgyalandó témáknak a  kormányzati szintű előkészítése az ÉT szakbizottság elé kerülése előtt több hónappal megkezdődik. Előfordul, hogy a téma előkészítése során a kormány, vagy a Gazdasági Kabinet állást foglal a kormányzati elképzelésről, arra ismételten visszatér, ha a kérdés az ÉT plenáris ülésére kerül. Ha pedig a bizottságokban lévő kormányzati képviselők nem értenek egyet valamely kérdésben, akkor felsőbb szintű egyeztetés történik, végső esetben a kormány ülésén. A bizottságokban a kormányoldal gyakran eltérő létszámmal képviselteti magát,  illetve standard módon nem is kerül előre meghatározásra az összetétel, abból a megfontolásból, hogy a Munkaügyi Minisztérium mindig a témákban érdekelt tárcákat hívja meg az ülésekre. (Pirisi-Tóth L., 1994:27-28) A kormányzati oldal - szándéka szerint - minden alkalommal a téma súlyának megfelelően vesz részt az érdekegyeztetésben, ami azt is eredményezi, hogy az egyes tárcák a számukra fontos ügyekben magasszintű képviselővel jelennek meg (még a bizottsági üléseken is) és ekkor nagy nyomást gyakorolva igyekeznek a számukra kedvező döntést elérni. A kormányoldalon belül nem szabályozott a tárgyalóküldöttségek kialakításának a  rendje - pontosabban, a tárgyalóasztalhoz ülő személyek köre-, s ez az ülések egy részében azt eredményezi, hogy a tárcák képviselői esetenként eltérő véleményeket hangoztatnak ugyanazon kérdésről, ami nagymértékben megzavarja az érdekegyeztetés normál menetét. (Munkácsy, 1993.)

Az egyes napirendre kerülő kérdések megtárgyalását nem előzte meg kormányzati egyeztetés, annak kialakítása tárgyalás közben történt, ami a szociális partnerek szemében megütközést, a szervezetlenség látszatát  keltette. (Pirisi-Tóth L., 1994.) Egy 1990 végén készült elemzés megállapította: "A kormányzati oldalnak hasonlóképpen egyeztetéseket kellene folytatnia az ÉT (plenáris) üléseit megelőzően, mint ahogyan azt a munkáltatói és a munkavállalói oldal teszi. Az egyeztetésnek olyan "részletekre" is ki kellene terjednie, mint a tárgyalási stratégia kialakítása, a "szereposztás" az alkufolyamatban, stb. Ezeknek az  előzetes megbeszéléseknek  különös fontosságot ad az a tény, hogy a kormányzati oldal összetétele - szükségszerűen - részben változó, s időről-időre olyan államigazgatási szakemberek kapcsolódnak be az érdekegyeztetésbe, akik kevés releváns tapasztalattal rendelkeznek." (Tóth F.,1990:6)

Az "asztalnál ülő" tárgyaló személyek ("a politikusok") köre gyakorta változott a kormányoldal küldöttségeiben, ugyanakkor a képviselet stabilitása volt a jellemző a szakértői körökben. E helyzet kialakulásának alapvetően kettős oka volt. Egyrészt, a kormány a különböző ÉT üléseknek (a tárgyalási témáktól, a politikai szituációtól függően) eltérő jelentőséget tulajdonított, s ennek megfelelően képviseltette magát. Másrészt, a kormány egyes résztémákban a konkrét alkut eleve a szakértőkre bízta, akik (pl. bérkérdésekben) előzetesen jóváhagyott tárgyalási pozíció alapján egyezkedtek. (dr. Tóth Gábor közlése alapján.)

Például a Munkaerőpiaci Bizottságban szóbeli konszenzus alapján ugyan a Munkaügyi Minisztérium vezeti a kormányoldalt, azonban tisztázatlan, hogy a kormányoldalon mely tárcák és milyen szintű képviselőkkel vesznek, illetve vehetnek részt.  Az egyes minisztériumok képviselői különösebb szabályozottság nélkül, szabadon jelennek meg az üléseken és szabadon nyújtanak be előterjesztéseket. Sok esetben egy-egy minisztériumi vezető úgy nyilatkozik az MPB előtt, hogy nyilatkozatával sem saját intézménye, de különösen az MPB kormányoldalának más tagjai nem értenek egyet. (Munkácsy, 1993:21 és 26)

190.	Összegezve úgy fogalmazhatunk, hogy az önszerveződés folyamatai az elmúlt évek során egy olyan tripartit struktúrát hoztak létre, amelynek oldalai lényegesen eltérnek:
•	az oldal-struktúra (vagyis az adott oldalban résztvevő szervezetek, összetételének) stabilitását tekintve (a munkavállalói és munkáltatói oldal stabil, míg a kormányzati oldal változó összetételű);
•	az oldal álláspont kialakításának intézményesítettségében és a konszenzus elv érvényesítésének mértékében (a munkáltatói oldal tűnik e tekintetben a legszabályozottabbnak, míg a munkavállalói oldal kevésbé szabályozottnak; a kormányzati oldalon a konszenzus elv - szakértői vélemények szerint - nehezen értelmezhető, mivel a kormányzat megbízottjainak, függetlenül az egyes tárcák esetleg eltérő álláspontjától, "parancsra" egységes álláspontot kell képviselniük);

Esetenként megtörténhetett, hogy egy-egy ÉT előterjesztés kapcsán az előterjesztő nem kért kormányülésen döntést a tárgyalási pozícióról, s ez a kormányzati oldalon zavarokat okozhatott. Olyasmi azonban nem fordult elő, hogy az ÉT megállapodáshoz valamely tárca különvéleményt jelentett volna be. Ehhez sem joga, sem gyakorlati lehetősége nem volt. (dr. Tóth Gábor közlése alapján.)

•	az oldalt alkotó szervezetek, intézmények autonómiájában (a legnagyobb autonómiával a munkavállalói oldal szervezetei rendelkeznek, míg a legkisebbel a kormányzati oldal intézményei);
•	az oldal működési mechanizmusainak "átláthatóságában" ("titkos", vagy legalábbis deklaráltan nem nyilvános a munkáltatói oldal működése, míg gyakorlatilag teljesen nyitott a munkavállalói oldalé).   

B.	Az Érdekegyeztető Tanács plenáris ülései
	(1990. augusztus 1. - 1994. december 31.)

Számok tükrében

191.	Az Érdekegyeztető Tanács 1990. augusztus elsejei alakuló ülésétől 1994. december 31-ig eltelt több mint négy évben 73 plenáris ülést tartott..  Egyetlen alkalommal fordult elő, nem sokkal a taxis-blokád sikeres konfliktuskezelését követően (1990. december 21-én), hogy a tervezett (kitűzött) plenáris ülés nem került megtartásra. Ekkor a munkaadói oldal távolmaradásával és írásos állásfoglalásával egységesen tiltakozott az "ÉT formális volta", a kormány ÉT-ben tanúsított magatartása, a beterjesztett anyagok koncepcionális problémái és késedelmes eljuttatása miatt. (ÉT Titkárság, 1994; Tóth F., 1993/a.). Ezt követően a szociális partnerek - külön-külön, illetve együttesen - csak néhány alkalommal akadályozták meg valamely téma tárgyalását (például azért, mert a napirend kitűzésére ÉT-ben a parlamenthez történő kormányzati benyújtást követően került sor), azonban ez nem járt együtt az ülés egészének berekesztésével, elmaradásával.

Az Érdekegyeztető Tanács Titkársága - a tényfeltáró munka segítése érdekében - kronologikus összegzést készített az ÉT plenáris üléseiről, az ott tárgyalt napirendekről, a megállapodásokról és megegyezésekről, illetve ezek elmaradásról. (lásd: ÉT Titkárság, 1994) Az összegző anyagban leírtakat nem ismételjük meg, mivel a dokumentum minden érdeklődő rendelkezésére áll.

Az Érdekegyeztető Tanács munkaadói oldalának állásfoglalása az ÉT munkájáról, különös tekintettel a Kormány szerepére. 1990. december 20.

192.	A plenáris ülések gyakorisága (5. sz. táblázat) az egyes években eltérő volt. Az 1990-es "tört év" ülésszámát arányosítva megállapítható, hogy 1990-ben és 1991-ben, az ÉT első két évében, a további évekhez képest jóval nagyobb számban (átlagosan minden második héten) találkoztak a szociális partnerek. 1994-ben - a választások holdudvarának időszakában - közel fél éves szünet jellemezte az ÉT plenáris tanácskozásait (hasonlóan  1990-hez, amikor a megszűnő OÉT-t csak hónapok múltán követte a születő ÉT).

Az ülések gyakorisága nem azonosítható a tárgyalási napok számával, ugyanis több esetben - egy-egy ülés - összetettebb "csomag" tárgyalásakor - több tárgyalási napot is igényelt. (Így például 1994-ben a 7 ülésre 9 tárgyalási napon került sor).  A táblázat az ülések számát tartalmazza.

Év | Ülések száma
1990 | 11
1991 | 29
1992 | 14
1993 | 12
1994 | 7
Összesen | 73

                Forrás: Tájékoztatók az ÉT üléseiről, Magyar Közlöny, 1990-1994.                         

                   5. sz. táblázat: Az ÉT plenáris üléseinek gyakorisága (1990-1994)

193.	A plenáris üléseken 151 önálló napirend került tárgyalásra (6. sz. táblázat), amelyek közül több napirend ismételten a tárgyalandó témák közé került. Az ÉT ülések egyik sajátossága volt, hogy gyakran nem a kitűzött napirendi kérdésekről, azok egészéről, hanem egyes elemeiről, résztémáiról születtek megállapodások, illetve alakultak ki megegyezések. Tehát, ha az üléseken kötött megállapodásokat, megegyezéseket (illetve azok pandantját) vesszük számba, akkor a napirendek számánál jóval nagyobb arányban születtek (negatív vagy pozitív előjelű, az ÉT Alapszabálya szerint megállapodásnak, együttdöntésnek minősülő) döntések az Érdekegyeztető Tanácsban.

194.	Összegeztük az ÉT-n tárgyalt témákat a fontosabb témacsoportok szerint. A tárgyalások súlypontjait jelző témacsoportok adatai (6. sz. táblázat) az ÉT tényleges működéséről a következő képet adják. A plenáris üléseken a gazdasági, gazdaságpolitikai kérdésekkel kapcsolatos makroszintű konzultáció a témák több mint egyharmadát,  a gazdasági-szociális kérdésekről együttesen folytatott konzultáció  az ülések napirendjeinek több mint felét ölelte fel. (1993-tól - a társadalombiztosítási önkormányzati választásokat követően - a szociálpolitikai napirendek száma radikálisan csökkent.) A kormány és a szociális partnerek közötti konzultáció - a szociális partnerek kezdeményezéseinek megfelelően - érintette a nemzetgazdaság szinte valamennyi területét, s jelentősen túlmutatott ezzel a munka világához közvetlenül kapcsolódó, alapvetően a munkaügyi kapcsolatok tárgykörébe tartozó témákon. A napirendek igen széles területet fedtek le, így a költségvetés, az  adó, a szociálpolitika, az agrárgazdaság, az ipar, az energiagazdálkodás, regionális politikák, oktatáspolitika, a Világkiállítás, stb. kérdései a konzultáció körébe kerültek (lásd részletesen: ÉT titkárság, 1994). Vagyis mindazok a kérdések, amelyek a gazdasági érdekegyeztetés szokásos terepeit jelentik. 

Tárgyalt napirendek témacsoportjai | Napirendek száma a téma-csoportban | Napirendek témacsoport szerinti aránya (%)
Gazdasági, gazdaságpolitikai konzultáció | 52 | 34,4
Társadalmi Gazdasági Megállapodás  (TGM) | 3 | 2

Szociálpolitika kérdései
   Szociálpolitikán belül a társadalombiztosításon kívüli,
   illetve nemcsak a társadalombiztosítást érintő témák

30
(8)

20
(5)

Bérmechanizmus, bérezés, a munkaviszonyra vonatkozó
témák (közéjük sorolva a Munka Törvénykönyvével
kapcsolatos tárgyalásokat)

32

21,2

Munkavédelem | 1 | 0,7
Foglalkoztatáspolitika | 15 | 10
Oktatás, képzés | 1 | 0,7

Szakszervezetek helyzete (közötte: a választások kérdései,
szakszervezeti jogok, munkavállalói beleszólás, stb)

11

7

Az ÉT belső ügyei (ÉT munkaterv, ügyrend, stb.) | 6 | 4,0
Összes napirend: | 151 | 100 %
 
         Forrás: ÉT Titkárság (1994), valamint az ÉT Titkárság kiegészítő információi; ÉT tájékoztatók.

6. sz. táblázat:  Az ÉT plenáris ülésein tárgyalt témacsoportok megoszlása (1990-1994)

195.	Bár a szociális partnerek az elmúlt négy év során gyakran nem jutottak egyetértésre a kormánnyal a konzultációk során, s emiatt gyakran hangsúlyozták az ülések felesleges voltát, mégis ismételten kezdeményezték a gazdasági ügyekben a konzultációt az Érdekegyeztető Tanácsban. Feltételezhető, hogy erre azért is sor került, mert a szociális partnereknek, vagy az oldalak egyes szervezeteinek nem volt más módon lehetősége a kormányzattal az érdekegyeztetésre. Konzultáció a gazdasági-szociális kérdésekről a társadalmi partnerek között  - a plenáris üléseken kívül - döntően  az ÉT Gazdasági-Konzultatív-, a Jövedelempolitikai-, a Privatizációs-, valamint a Szociálpolitikai Bizottságainak keretében folyt.

196.	Az ÉT napirendje új témakörrel bővült 1994. júliusában, amikor az Érdekegyeztető Tanács elfogadta a Horn-kormány kezdeményezését, hogy induljon tárgyalássorozat egy Társadalmi Gazdasági Megállapodás (TGM) megkötésére. A három fél egyetértett abban, hogy a tárgyalásokat az ÉT keretében és annak szabályai szerint kell folytatni, s a megállapodásra egy időben (a résztémák összehangolásával) az ÉT plenáris ülésén kell sort keríteni. A TGM munkálatainak szervezésére az ÉT az oldalak három-három képviselőjéből koordinációs bizottságot is létrehozott. Az ÉT 1994. szeptemberében elfogadta a Társadalmi Gazdasági Megállapodás témaköreit, ütemezését és az eljárási szabályokat, s egyben a tárgyalófelek ezt a tematikát  az ÉT hivatalos munkaprogramjává emelték (a TGM tárgyalások lezárásáig). Ugyanakkor megállapodtak abban, hogy 1994 végéig készül egy - valamennyi témát magába foglaló - megállapodás, záródokumentum. 1994. november 11-én a kormány átadta a szociális partnereknek a TGM megállapodás tervezetét. 1994. decemberének közepén a felek abban állapodtak meg, hogy: 

Tájékoztató az Érdekegyeztető Tanács 1994. július 22-i üléséről. Magyar Közlöny, 1994/79.  2761. old.

Tájékoztató az Érdekegyeztető Tanács 1994. szeptember 6-i plenáris üléséről. Magyar Közlöny, 1994/93.  2986. old.

Tájékoztató az Érdekegyeztető Tanács 1994. december 16-i üléséről. Magyar Közlöny, 1994/124.  4296-4297. old.

•	a megkötendő TGM megállapodás további tárgyalásainak alapjául a kormány által átadott, illetve a továbbiakban átadandó dokumentumok szolgálnak; 
•	a további tárgyalásokra, a véleményazonosság és -eltérések tisztázására a témában érintett ÉT bizottságok ülésein kerül sor; 
•	a bizottságok elkészítik (a kompetenciájukba tartozó kérdésekben) a dokumentumok konkrét szövegtervezetét, s ezek a javaslatok szolgálnak a későbbiekben  alapul a záródokumentum tervezetének elkészítéséhez. 
A Záródokumentum tervezetről a feleknek 1994. végéig - azaz a Zárójelentés által lefedett időperiódusban - nem sikerült megállapodniuk, s mint ismeretes, 1995. február 10-i ÉT ülésen a TGM tárgyalások - eredmény nélkül - lezárultak.

197.	A bérmechanizmusra, bérekre, a munkaviszonyra, a munkakörülményekre vonatkozó tárgyalások (és megállapodások) a plenáris ülés napirendjeinek közel egy-ötödét tették ki (lásd 6. sz. táblázat). Ezen tárgyalások keretében születtek  megállapodások a valamennyi munkavállalóra érvényes minimálbérről; bérajánlások készültek; konzultáció folyt a munkaviszony, a munkafeltételek jogi  szabályozásáról a versenyszférában; a költségvetési tárgyalások részeként sor került a nem piaci szféra bérlehetőségeinek meghatározására, a bérinformációs rendszer kialakítására, stb. (ÉT titkárság, 1994). A plenáris ülések mellett e témákban a tárgyalások az ÉT Bér- és Munkaügyi-, a Munkavédelmi-, és az Információs Bizottságaiban is folytak.

198.	A foglalkoztatáspolitikai és a képzési témákkal foglalkozó napirendek tíz százalékot foglaltak le a plenáris ülés napirendjéből (lásd 6. sz. táblázat). Ezek a témák felölelték a foglalkoztatáspolitika és a szakképzési-politika meghatározását, a hozzájuk tartozó különböző (pénzügyi) alapok felosztását, a felhasználás ellenőrzését. A Szakképzési Törvény kivételével az Országos Képzési Tanács hatáskörébe tartozó kérdésekkel a plenáris ülések nem foglalkoztak. A Munkaerőpiaci Bizottság, az OKT és az Információs Bizottság tárgyalta szakértői szinten ezeket a témaköröket.

199.	Az ÉT belső ügyei a napirendeknek négy százalékát érintették (lásd 6. sz. táblázat). Tartalmukat az ÉT Alapszabállyal (Ügyrenddel) kapcsolatos javaslatok, az ÉT munkaprogram, a jószolgálati ügyek jelentették. A plenáris ülésekhez kapcsolódóan e témákban a Jószolgálati-Etikai Bizottság és - az ÉT egy-egy célfeladatára, nagyobb belső problémájának megoldására a vezető képviselőkből alakult  - különböző "ad hoc" bizottságok tevékenykedtek.

200.	Konfliktuskezelésre az ÉT plenáris ülése által két esetben került sor: a taxisblokád idején (1990 őszén) és 1992-ben, az év végi bányász sztrájkfelhíváshoz kapcsolódóan. Mindkét konfliktuskezelő tárgyalás sikerrel zárult, ennek ellenére a közvetlen konfliktuskezelés nem vált az ÉT-ben rendszeressé, ennek standard mechanizmusa nem alakult ki. 

Ez utóbbi esetben azonban csak fenntartásokkal beszélhetünk az ÉT konfliktuskezelő tevékenységéről, mivel a munkáltatói oldal távolmaradása miatt kétoldalú tárgyalásokra került sor.

201.	Az adatok alapján tehát úgy fogalmazhatunk, hogy az ÉT tevékenységében  már a kezdetektől egyenlő súllyal szerepelt két funkció: a munkaügyi kapcsolatok gyakorlása és a gazdasági-szociális érdekegyeztetés (konzultáció). Ez a kettősség a két szociális partner törekvéseiben is kifejeződött.  Míg a munkavállalói oldal alapvetően a munkaügyi kapcsolatok erősítésében (többek közt a bérmegállapodások, az országos kollektív megállapodások, stb. kiterjesztésében) volt érdekelt, addig a munkaadók a hangsúlyt a gazdasági érdekegyeztetésre helyezték (lásd a 161. pontot is). A kormány valahol a két érdekcsoport között helyezkedett el, bár kinyilvánított szándékai szerint az ÉT elsősorban a munkaügyi kapcsolatok országos szintű problémáinak megoldására szolgál, s nem a gazdaságpolitikai tárgyalásokra (Herczog, 1992:51-52).

A plenáris ülések döntéseiről

202.	Az ÉT plenáris ülésein akár konzultációról, akár munkaügyi kapcsolatok tárgyalásáról van szó, a folyamat részeként, illetve lezárásaként olyan döntési szituációk alakulnak ki, amelyekben vagy egyetértésre, megállapodásra, megegyezésre jutnak a felek, elfogadják a tárgyalt javaslatot, vagy pedig nincs egyetértés, nincs megállapodás, nincs megegyezés a felek között, nem fogadják a tárgyalt javaslatot (E kategóriapárok értelmezéséről lásd a 168. pontot). Míg az előbbi esetben egy "pozitív" döntés születik, addig a második szituációt - összefoglalóan - „negatív" döntésként lehet értelmezni. (A szociológiai értelemben vett döntések közé sorolódnak természetesen e "negatív" döntések is, vagyis amikor nem sikerül a feleknek valamely kérdésben megállapodásra, megegyezésre jutniuk, bár erre irányuló kezdeményezésüket kinyilvánították).

203. 	Az ÉT  - előzőek szerint értelmezett - döntéseinek vizsgálatára azok a dilemmák késztettek bennünket, amelyek szinte naponta felmerültek az érdekegyeztetés szakmai köreiben. Így többek közt az, hogy az ÉT valóban betölti-e az érdekek egyeztetésében a neki szánt szerepet? Ugyanis erről - az érintettek körében is - megoszlanak a vélemények. Ez több tényezőre vezethető vissza:
•	egyrészt a társadalmi párbeszéd léte, a szociális partnerek és a kormány párbeszéde önmagában általában nem értékelődött pozitívan az érdekegyeztetés szempontjából. Másképpen fogalmazva: az érdekelt felek szemében legtöbbször csak az minősült eredményes érdekegyeztetésnek, ha sikerült a három oldalnak konszenzusra jutnia, megegyeznie, megállapodást kötnie. Vagyis: úgy tűnik, hogy a makroszintű konzultációnak terepet nyújtó lehetősége az ÉT-nek nem értékelődött megfelelő súllyal, szinte folyamatos volt a számonkérés: miért nem születnek megállapodások;
•	másrészt, az érdekegyeztetésben résztvevő felek maguk is szubjektíven ítélték meg a tárgyalások, konzultációk eredményeit annyiban, hogy "természetes jelenségnek" tekintették a sikeres, a megegyezésre vezető, egyetértéssel lezáruló plenáris üléseket; míg emlékezetükben, tapasztalataikban a megállapodások elmaradásának élménye, a követeléseik kudarca rögződött akkor is, ha eleve "csak" a konzultáció igényével ültek tárgyalóasztalhoz.
•	harmadrészt, az is befolyásolta az érintettek véleményét, hogy végül is a tárgyalások vagy a konzultációk során tudtak-e eredményesebben, sikeresebben együttműködni.

204.	E dilemmák aligha tisztázhatók "kemény adatok" segítségével. Arra azonban kísérletet tettünk - hogy a rendelkezésünkre álló dokumentumok alapján, azok  elemzésével, illetve a dokumentumokban fellelhető adatokból történő becslésekkel -   feltárjuk, mennyire jellemezte a három oldal együttműködését a "pozitív", illetve "negatív" döntés? Néhány módszertani megfontolást előre kell bocsátanunk:

Az elemzés során felhasznált legfontosabb dokumentumok: a.) Tájékoztatók az ÉT üléseiről, Magyar Közlöny, illetve a Közlönyben nem közölt Tájékoztatók kéziratai; b.) ÉT Titkárság: Az Érdekegyeztető Tanács plenáris ülésein tárgyalt napirendek, megállapodások és megegyezések., 1994. Kézirat.

•	elemzésünk középpontjában az ÉT plenáris ülésein meghozott döntések álltak;

A döntések száma értelemszerűen nem azonos a napirendek számával, mivel egy napirendi pont esetében, ha az több témakör tárgyalását feltételezte, több döntés is születhetett.

•	elemzésünk csak a munkaügyi kapcsolat témaköreivel kapcsolatos döntésekre, illetve a gazdasági-szociális  konzultációkkal összefüggő kérdésekre terjedt ki;
•	azt elemeztük, hogy az ÉT fennállásának éveiben hogyan alakult a munkaügyi kapcsolatok körébe tartozó döntéseknek a száma, tehát évente hány alkalommal került döntési helyzetbe az ÉT plenáris ülése az adott napirendhez tartozó témakörök (nem napirendek!) kapcsán, s ezen döntési szituációkban sikerült-e "pozitív" döntésre jutni (azaz létrejött-e megállapodás, elfogadásra került-e a tárgyalt javaslat), vagy a döntés "negatív" (nincs megállapodás, nem lett elfogadva a tárgyalt javaslat); 

Az egyes döntési szituációk eredményeinek minősítése az ÉT funkcióinak, illetve jogosítványainak megfelelően változó, amint azt a 168. pontban, illetve a 4. sz. táblázatban részletesen kifejtettük.

•	hasonlóképpen azt is vizsgáltuk, hogy az ÉT fennállásának éveiben hogyan alakult a gazdasági-szociális kérdésekben folyó konzultációk sorsa, tehát a napirendre került témakörökön belül hány alkalommal alakult ki "pozitív" döntés (azaz egyetértés, vagy megegyezés a kérdéskörökben), illetve milyen gyakorisággal kellett a "negatív" döntés állapotát konstatálni (amikor nem volt egyetértés, nem jött létre egyetértés). 
Feltétlenül meg kell jegyeznünk, hogy elemzésünk - éppen a követett (követhető)  módszertan sajátosságaiból, a becslésekre alapozott számításokból következően - korlátozott hatókörű és relevanciájú, s csak bizonyos tendenciák jelzésére alkalmas.

A becslések pontosságának növelését alapvetően akadályozta, hogy az ÉT ülésekről a tájékoztatók, emlékeztetők nagyfokú heterogenitással, eltérő részletességgel készültek, s ez a tanácskozásokon hozott döntések ismertetésére is érvényes volt. Mivel az ÉT ülésekről  jegyzőkönyvek nem készültek, így az ÉT Tájékoztatókban lévő adatok pontosítására, relevanciájának vizsgálatára csak korlátozottan kerülhetett sor.

205.	Az ÉT plenáris ülésein hozott döntéseket - a fentiek szellemében - vizsgálva (lásd 7. sz. táblázat) megállapítható, hogy:
•	A  munkaügyi kapcsolatokat érintő döntések legnagyobb számban 1991-ben fordultak elő (22 döntés), s a következő években fokozatosan csökkent (szinte évenkénti "feleződéssel") a számuk (12, illetve 8 döntés), majd 1994-ben kisebb emelkedés következett be. A döntések számának csökkenésével párhuzamosan még erőteljesebben mérséklődött a "pozitív" döntések (azaz a megállapodások, a tárgyalt javaslatok elfogadásának) aránya: az 1990. évi 100 százalékról az 1993. évi 12 százalékra. 1994-ben azonban megfordult a tendencia, a korábbi év "rossz eredményét" egy rendkívül kedvező év követte (92 %-os "pozitív" döntési aránnyal). Azonban az utóbbi év "pozitív" döntéseinek arányát nagy mértékben tompítaná, ha figyelembe vennénk a következő néhány hónap eseményeit: a TGM meghiúsulását, az MT tárgyalások kudarcát 1995 elején. Az 1990-1994 közötti időszak egészét figyelembe véve a megállapodásokban, javaslatok elfogadásában végződő, "pozitív" döntések átlaga 63 % volt, nagy mértékű szóródást mutatva az egyes évek között.
•	A gazdasági-szociális kérdésekben folytatott konzultációknál a döntések (időben arányos) száma 1990-1992 között egyenletes volt, évi átlagos 30 döntéssel, míg 1993-ban számuk feleződött, ezt következően 1994 pedig "csúcs" év volt (45 döntés). Ugyanakkor - függetlenül a döntések számától - a   "pozitív" döntések aránya (azaz, amikor sikerült egyetértésre, megegyezésre jutni) kis szórással az évek során szinte változatlan volt (43 - 62 % szélső értékekkel, 51 %-os átlaggal).  Ebben az időszakban is - az 1994-es év eredményeinek értékelésénél - figyelembe kell vennünk a TGM reményekben testet öltött várakozását, majd meghiúsulását.
•	Ha a munkaügyi kapcsolatokban és a gazdasági-szociális kérdésekben hozott döntések adatait összegezzük, akkor az látható, hogy a "pozitív" döntések (azaz megállapodással, megegyezéssel, egyetértéssel, vagy a javaslatok elfogadásával záruló viták) aránya (1993-al bezáróan) fokozatosan csökkent az évek során, s az 1990. évi "pozitív"  - megállapodáson-megegyezésen nyugvó - döntések aránya 1993-ra közel a felére mérséklődött. (1994 kiugró eredményeit  korábban, a részadatok értékelésekor értékeltük.)

| A döntések | A döntések típusa és aránya (%) | | Összes döntés
| jellege | Munkaügyi Kapcsolatokra irányuló döntések | Gazdasági-szociális kérdésekre irányuló döntések | megoszlása adott éven belül a döntések jellege szerint (%)
| összes döntés, ebből: | 100%=(3) | 100%=(14) | 100%=(17)
1990 | "pozitív" döntés | 100 | 50 | 58
| "negatív" döntés | 0 | 50 | 42
| összes döntés, ebből: | 100%=(22) | 100%=(31) | 100%=(53)
1991 | "pozitív" döntés | 72 | 45 | 56
| "negatív" döntés | 28 | 55 | 44
| összes döntés, ebből: | 100%=(12) | 100%=(34) | 100%=(46)
1992 | "pozitív" döntés | 41 | 47 | 45
| "negatív" döntés | 59 | 53 | 55
| összes döntés, ebből: | 100%=(8) | 100%=(16) | 100%=(24)
1993 | "pozitív" döntés | 12 | 43 | 33
| "negatív" döntés | 88 | 57 | 67
| összes döntés, ebből: | 100%=(12) | 100%=(45) | 100%=(57)
1994 | "pozitív" döntés | 92 | 62 | 68
| "negatív" döntés | 8 | 38 | 32
| összes döntés, ebből: | 100%=(57) | 100%=(140) | 100%=(197)
1990-1994 | "pozitív" döntés | 63 | 51 | 55
| "negatív" döntés | 37 | 49 | 45

Forrás: ÉT Titkárság, 1994.; Tájékoztatók az ÉT üléseiről; saját számítások (T.F.)

Megjegyzések: 
Döntések száma nem azonos az ÉT plenáris ülés által tárgyalt napirendek számával, mivel egy napirendi pont tárgyalása során több témakörben is döntési szituáció alakulhatott ki.

A "pozitív" és "negatív" döntések fogalmáról lásd a 168. és 202. pontokat, valamint a 4. sz. táblázatot.

7. sz. táblázat: Az ÉT plenáris üléseken hozott döntések a munkaügyi kapcsolatokban és a gazdasági-szociális konzultációk során (1990-1994)

206.	Ha figyelmünket a "pozitív" (azaz megállapodásokkal, egyetértéssel, megegyezéssel, elfogadással zárult) döntésekre korlátozzuk (amelyhez a 7. sz. táblázat adatait mintegy "megtisztítottuk", s azokat a következő, 8. sz. táblázatban feltüntettük), akkor a konszenzus lehetőségének tendenciái nyíltabban érzékelhetők.

A döntések köre, | | Az | ülések | éve | |
típusa | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1990-94

Munkaügyi kapcsolatok tárgyalása
(a "pozitív" döntések aránya, %-ban)

100

72

41

12

92

63

Gazdasági-szociális konzultációk
(a "pozitív" döntések aránya, %-ban)

50

45

47

43

62

51

A „pozitív" döntések aránya 
(az összes döntés %-ában)

58

56

45

33

68

49

8. sz. táblázat: Az ÉT plenáris ülésein meghozott "pozitív" döntések (1990-1994)
(százalékos arány)

207.	Úgy tűnik, hogy a munkaügyi kapcsolatokban, vagyis a munkavállalóknak a munka világában elfoglalt helyét, szerepét alapvetően meghatározó kérdésekben - az 1990-1994. évi kormányzati ciklusban, az Antall-Boros kormány időszakában - a szociális partnereknek és a kormánynak egyre nehezebb volt megállapodásokra jutniuk. Ezzel párhuzamosan a "tárgyalásra felkínált" témák száma is radikálisan csökkent. A  gazdasági-szociális konzultációk során viszont - amelynek sikere a munkáltatók számára  vállalkozásaik központi terheinek csökkentését jelenthette, a munkavállalók számára pedig terheik növekedésének kompenzációját - csak kismértékben mérséklődött a megegyezések aránya 1990-hez képest (bár az összes döntések száma az utolsó kormányzati évben lényegesen visszaesett). 

208.	A Horn-kormány 1994-es indító éve a makroszintű érdekegyeztetésben a sikeres döntések reményekre jogosító időszakát vetítette elénk (az 1994-es év 7 üléséből csak egyet celebrált a Boros-kormány): a munkaügyi kapcsolatokban 92-%-ban, a gazdasági-szociális kérdéseknél 62 %-ban "pozitív" döntések születtek, vagyis összességében a döntések 2/3-a "sikeres" volt. Ez az új start - eredményeiben, eredményességében - nagy mértékben hasonlított az Antall-kormány 1990-es induló évéhez (amelynek "pozitív" döntés adatai: munkaügyi kapcsolatok: 100 %; gazdasági-szociális kérdések: 50 %; "pozitív" döntések átlaga: 58 %). 

209.	Feltételezhető, hogy a munkaügyi kapcsolatok területén a "pozitív" döntések, a megállapodások arányának radikális csökkenése 1993 végéig kettős tendenciát takart:
•	egyfelől jelezte a  (rejtett) konfliktusok halmozódásának tendenciáját. Erre utaltak például a Munka Törvénykönyvének módosításával foglalkozó ÉT (jogi) ad hoc bizottság munkaterhei is. Nem lehet befejezettnek és lezártnak tekinteni az 1991-92-es évek (a munkaügyi kapcsolatokat erőteljesen érintő) törvénykezési munkáját, s keresni kell a megoldásokat a felhalmozódott akut problémák megoldására.

Lassan már három éve nem sikerült megállapodásra jutni - a Munka Törvénykönyvében az ÉT számára feladatként előírt -  szabályok meghatározásáról "a munkavállalók nagyobb csoportját érintő gazdasági okból történő munkaviszony-megszüntetéssel kapcsolatban". MT. 17. §. (1) bek a).

•	másfelől jelezte a munkaügyi kapcsolatokban egyre markánsabban elkülönülő munkáltatói és munkavállalói érdekképviseleti szerepeket, s az ebből eredően egyre nyíltabb érdekütközéseket.
Úgy tűnt, hogy 1994 a megoldások éve lesz a makroszintű munkaügyi kapcsolatok területén, ezt  azonban megkérdőjelezték 1995 első hónapjainak eseményei.

210.	Az ÉT Alapszabálya biztosítja, hogy a tripartit megegyezések, megállapodások mellett (és/vagy azok ellenére) a tárgyaló oldalakon belül az egyes érdekképviseleti szervezetek különvéleményeiknek adjanak hangot, s ezek a különvélemények a plenáris ülésekről megjelenő közleményekben, tájékoztatókban is helyet kapjanak. A különvélemények léte:

Természetesen előfordult az ÉT történetében, hogy egyes oldalak, s nem szervezetek  fogalmaztak meg különvéleményt valamely kérdésben. Az ÉT döntési rendszeréből következően ez a megállapodások elmaradásához vezethetett, vagy pusztán a "tartózkodás"-ban megnyilvánuló oldaldöntés  magyarázatát  jelentette. Előfordult, hogy az oldaltiltakozás rituális mozzanatokban - az ülésről történő kivonulásban, az ülésről történő távolmaradásban, vagy a legfelsőbb ügyészhez való "fellebbezésben" - fejeződött ki. A Szakszervezeti Kerekasztal létezésének időszakában az oldaltiltakozás mint egységes Kerekasztal döntés is megjelent (1990. december 12-i ülés).

•	lehetőséget biztosít a szakszervezeti, a munkáltatói érdekképviseleteknek az önálló arculat, a "saját filozófia" megjelenítésére, autonómiájuk deklarálására, érvényesítésére, ugyanakkor
•	megteremti, garantálja a megegyezések, megállapodások megszületését olyan esetben is, amikor az egyes nézetek alapvetően eltérő pontokról közelítenek egymáshoz, s épphogy lehetővé teszik az egyetértés konszenzussal történő szentesítését, az adott tárgyalóküldöttség (oldal) egységét. 

211.	Ha valamely érdekképviseletnél a különvélemények nagy gyakorisággal fordulnak elő, akkor az jelenthet - gyakran meggondolatlan, vagy szakmailag gyenge, nem megalapozott - véleményképzési hajlamot, a "nyers érdekek" közvetlen és intenzív megjelenítését, de bizonyíthatja valamely érdekvédelmi szervezet tudatos építkezését, elméleti magabiztosságát és következetességét. Gyakran a különvélemények arra mutatnak rá, hogy az adott szervezet egy-egy téma "gondozását", folytonos és intenzív figyelemmel kísérését vállalta föl az oldalon belül. De azt is jelzik, hogy az adott szervezet számára melyek a leginkább érzékeny témák és döntések, s hogy az érdekképviselet  alapvetően a munkaügyi kapcsolatok alakításában, vagy a gazdasági érdekegyeztetésben érdekelt inkább. (Tóth F., 1993/c)

212.	A szociális partnerek tárgyalóküldöttségeit alkotó szervezetek különvéleményeinek száma 1991-ben volt a legnagyobb, s a deklarációkban a  munkavállalói szervezetek közel kétszeres arányban részesedtek  a munkáltatókhoz képest  (9. sz. táblázat). A többi évben közel azonos volt a különvélemények száma.

Év | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994* | Összes

Munkaadói szervezetek különvéleményeinek száma

2

6

0

5

5
(1)

14

Munkavállalói szervezetek különvéleményeinek száma

3

12

7

1

2
(0)

23

A különvélemények száma összesen

5

18

7

6

7
(1)

37

   Forrás: ÉT Tájékoztatók (Magyar Közlöny), ÉT jegyzőkönyvek (kéziratok)

   Megjegyzés:
   * zárójelben a korábbi kormány közreműködésével folytatott ülés eredményeit tüntettük fel.

9. sz. táblázat: Az érdekképviseletek szervezeteinek különvéleményei az ÉT plenáris ülésein (1990-1994) 

213.	Az egyes oldalakon belül az érdekképviseletek eltérő intenzitással adtak hangot különvéleményeiknek. A munkavállalói oldal összes deklarációjának 64 %-a két szervezetre (Munkástanácsok Országos Szövetsége és az FSZDL) jutott, addig a munkáltatói oldal szervezetei között szélesebb körben oszlottak meg a különvélemények (bár a MOSZ és a VOSZ együttesen a munkáltatói oldal különvéleményeinek közel 45 %-át adta (10. sz. táblázat). A különvélemények számának sorrendjében a Munkástanácsok vezetnek, azonban ha a különvéleményeik kifejtésének időpontját is megvizsgáljuk, akkor az derül ki, hogy azok döntő többségét (a tízből hetet) 1990-91 során fogalmazták meg.  A Liga és a Munkástanácsok által együttesen megfogalmazott különvéleményeket vizsgálva hasonlóképpen megállapítható, hogy deklarációik 80 %-át 1990-91-ben hozták nyilvánosságra, s ezek az együttes érdekkoalíció, a kölcsönös támogatás érdekében születtek.

Különvélemények száma
(1990-1994)

Különvéleményt deklaráló munkaadói szervezetek

Különvéleményt deklaráló munkavállalói szervezetek

Különvéleménnyel rendelkező 
(nem rendelkező) szervezetek száma

10 | - | MUNKÁSTANÁCSOK  (MOSZ) | 1
6 | - | FSZDL | 1
4 | MOSZ; VOSZ | MSZOSZ; SZOLIDARITÁS | 4
3 | OKISZ | - | 1
2 | MGYOSZ; IPOSZ | - | 2
1 | ÁFEOSZ;  KISOSZ; MGKMSZ | SZEF | 4
Különvéleményt  nem deklarált szervezetek | MAGYAR AGRÁRKAMARA | ÉSZT; AUTONÓMOK | 3

Forrás: Tájékoztatók az ÉT üléseiről. Magyar Közlöny, 1990-1994.

10. sz. táblázat: Az ÉT plenáris ülésein deklarált különvélemények szervezetek szerint (1990-1994)

214.	A munkavállalói oldalon a különvélemények többsége meghatározott témakörökhöz kötődött, s ezek, ismételt ÉT tárgyalás során - esetenként újabb különvéleményekben - öltöttek testet.  A tárgyalt témához - s nem az oldalon belüli erőviszonyokhoz - való kötődés dominanciája a munkavállalói szervezeteknél abban is kifejeződött, hogy különvéleményeikkel gyakran más oldalakkal kerültek "egy táborba". A versenyszférán kívül dominanciával rendelkező munkavállalói érdekképviseletek (SZEF, ÉSZT), valamint a különböző területeket tömörítő Autonómok visszafogottan éltek különvélemény nyilvánítási lehetőségeikkel. A Szolidaritás Szakszervezeti  Munkásszövetség volt az ÉT-t alkotó szervezetek között az egyetlen, amely szinte kivétel nélkül minden esetben - mind a munkáltatói, mind a munkavállalói szervezetektől - eltérő véleményeknek adott hangot.

A különvélemények gyakoriságának a "képviselt üggyel" való szoros kapcsolatát jól példázza a Munkástanácsok gyakorlata, akik legtöbbször három kérdéskörben - a szociális kérdésben, a vezetésben való részvétel kérdésében, valamint a munkavállalói tulajdon védelmében-megszerzésében - vagyis az általuk politikailag is preferált kérdésekben fejtettek ki különvéleményt. Ezekben a témákban vonultattak fel legnagyobb arányban szakértőket is. Lásd: Tóth F. (1993/c).

215.	A munkáltatói szervezetek különvéleményei általában az oldalon belül lévő szervezetek eltérő teherviselő képességeire utaltak, mégpedig olymódon, hogy az egyes szervezetek  kinyilvánították a tárgyalásokon az oldalszolidaritásukat, de a közösen kimunkált oldalvélemény győzedelmességét követően átmeneti engedményeket kértek az ÉT tárgyalódelegációinak egészétől. (pl. a minimálbér differenciált, időben eltolt bevezetését a különböző ágazatokban; a keresetnövelés növelésének alsó határára vonatkozó ÉT ajánlást, stb.). Több munkáltatói szervezet együttesen a bérszabályozás és az adórendszer korrekciója esetén nyilvánított különvéleményt, amikor veszélyeztetve érezték a versenysemlegesség megmaradását. Az oldalegység az 1995. évi költségvetés tárgyalásakor bizonyult a legsérülékenyebbnek. Bár végül a munkáltatói oldal elfogadta a költségvetést, az MGKMSZ, a VOSZ és az IPOSZ különvéleményt fejtett ki, s rögzítették, hogy a tervezett költségvetés és a mögöttes intézkedések nem segítik az egyensúlyi helyzet elérését, visszavetik a megindult gazdasági növekedést, növelik a fekete gazdaságot. A munkáltatói szervezetek közül az Agrárkamara egyetlen esetben sem élt különvéleménnyel.

Az ÉT 1991. december 13-i ülésén pl., az ÁFEOSZ, a MOSZ, az OKISZ és a VOSZ közös véleményként fogalmazta meg azt az igényét, hogy a gazdasági szervezetekben a foglalkoztatottak létszámától függetlenül  függesszék fel a bérszabályozás hatályát. Lásd:  Tájékoztató az ÉT 1991. december 13-i üléséről. Magyar Közlöny, 1992/5.

C.	Az Érdekegyeztető Tanács bizottságai, s azok 	tevékenysége

216.	Az Érdekegyeztető Tanács állandó bizottságokat és albizottságokat működtet, valamint a fontosnak ítélt témák vizsgálatára ad hoc bizottságot hozhat létre. Ez a deklaráció - amely már az ÉT első ügyrendjében is megtalálható - a makroszintű érdekegyeztetés legösszetettebb sajátosságát rögzíti. Az ÉT plenáris ülései - mint már korábban is hangsúlyoztuk (151. pont) - csak a "jéghegy csúcsát" jelentik a makroszintű érdekegyeztetésben. Az érdekegyeztetés domináns szinterei a bizottságok. Így az sem tekinthető véletlennek, hogy a bizottságok száma, struktúrája, kapcsolódása kezdettől fogva az ÉT működésének és továbbfejlesztésének kulcskérdése volt.

217.	Elemzésünkben a bizottságok két (szociológiai értelemben vett) típusát különböztetjük meg: az ún. autonóm és a nem autonóm érdekegyeztető szervezeteket. 

E megkülönböztetés széles körben használt a nemzetközi szakirodalomban. Az  osztrák szociális partnerség példáján keresztül bemutatva lásd részletesebben: Richter Sándor-Székffy Klára: Ausztria gazdasága (III. fejezet: "...osztályharc helyett tárgyalások..."), KJK. Bp., 1987. 63-108. old.; illetve Papp Zsolt: Az osztrák szociális partnerségről. Társadalomkutatás, 1986. 71-82. old.

•	Az autonóm  érdekegyeztetés olyan önkéntes,  a felek megállapodásán nyugvó együttműködést jelent, amely nem kapcsolódik közvetlenül állami döntéshozó szervhez. A tárgyaló felek (küldöttségek) az önszerveződés alapján jönnek létre, egymástól is függetlenek. Az érdekegyeztető szervezet működési rendjét, felépítését konszenzus alapján alakítják ki. Az autonóm érdekegyeztetés intézményei - a szereplők megállapodásaitól függően - lehetnek konzultatív vagy döntéshozó fórumok is.
•	A nem autonóm érdekegyeztetés szervezetei a gazdasági, közigazgatási szférába tartozó, általában minisztériumok, főhatóságok, állami szervek mellett működő, a szociális partnerek és az állam képviselőiből álló tanácsadó, véleményező és/vagy  döntéseket hozó szervezetek. Egy adott társadalomban a nem autonóm érdekegyeztető szervek súlya rendkívüli lehet (nem utolsó sorban számuk, a gazdaságirányítás, a közigazgatás egészét behálózó létük miatt). Az érdekegyeztetés ezen szervezeti formájában nyilvánvalóan asszimetrikus viszonyok is jellemezhetik a szereplőket. Például, meghatározó lehet a kormányoldal információ-monopóliumának túlsúlya, vagy a döntések végrehajtásában, finanszírozásában vállalt szerepe. A gyakorlatban a nem autonóm érdekegyeztetés a kormányszervekhez kötődő bizottságok tucatjaiban  ölthet testet, és alapvetően a kormány munkájának befolyásolására irányulhat. Általában ezek a fórumok nyújthatnak lehetőséget a szociális partnereknek arra, hogy már a döntési folyamatok előkészítő szakaszában bekapcsolódjanak a munkába, s kísérletet tegyenek érdekeik érvényesítésére. A kormányzat számára pedig egy állandó, az eltérő érdekek létére figyelmeztető kontrolt jelenthetnek.

218.	A piacgazdasági tapasztalatok szerint az érdekegyeztetés jogi legitimációja vagy annak hiánya nem minősíti az érdekegyeztető intézmények autonómiáját és befolyásoló erejét. Tehát egyáltalán nem szükséges, hogy csak a törvényben szabályozott érdekegyeztető fórumok gyakoroljanak döntő befolyást egy adott ország gazdaságára, társadalmára. (Az osztrák gazdaságirányítást és kormányzati munkát meghatározó szociális partnerség alapelveit a mai napig sem rögzítették jogszabályokban, hasonlóan a svédek  - makroszintből kiinduló - többlépcsős béralku rendszeréhez. Ugyanakkor még nem fordult elő, hogy a megállapodásokat kötő felek ne állták volna szavukat).

a.) Bizottsági variációk

219.	Az Érdekegyeztető Tanács felállítására 1990 júliusában a Munkaügyi Miniszter terjesztett elő  javaslatot, amelyben még nem volt szó az ÉT kétszintű (plenáris ülés és bizottságok) szerinti struktúrájáról. Úgy definiálta az érdekegyeztetés új fórumát, hogy az "autonóm bizottságokból épül fel", tehát várhatóan az érdekegyeztetési funkciók "feldarabolására", s bizottságok közötti elosztására került volna sor a javaslat megvalósulásával. (E tervezetben szereplő bizottságokat és albizottságokat a 11. sz. táblázat első oszlopában soroltuk fel). 

Munkaügyi Miniszter: Javaslat az Országos Érdekegyeztető Tanács működésére. Bp., 1990. július 18.

MüM javaslata a létrehozandó ÉT Bizottságokra (1990. VII.)

ÉT ügyrendben nevesített Bizottságok (1990. VIII.)

1990 . IX. - 1991. VIII. között létrejött Bizottságok

ÉT Alapszabályban nevesített, jelenleg is működő bizottságok***** 
(1991. IX- 1994. XII.)

Bér- és Munkaügyi Bizottság (BMB) | Bér- és Munkaügyi Bizottság | | Bér- és Munkaügyi Bizottság
a.) BMB Versenyszféra Albizottság | | |
b.) BMB Közszolgáltató Albizottság | | Infrastrukturális Szolgáltatások Érdekegyeztető Bizottsága (ISZÉB)**** |
c.) BMB Intézményi Albizottság* | Költségvetési Intézmények Érdekegyeztető Bizottsága (KIÉB)*** | |
Gazdaságpolitikai Bizottság | Gazdasági Konzultatív Bizottság | | Gazdasági Konzultatív Bizottság  (Gazdasági Bizottság részévé vált)
Információs Bizottság | Információs Bizottság | | Információs Bizottság
Etikai Bizottság | Jószolgálati-Etikai Bizottság | | Jószolgálati-Etikai Bizottság
| Jövedelempolitikai Bizottság | | Jövedelempolitikai Bizottság (Gazdasági Bizottság részévé vált)
Foglalkoztatási Bizottság | Munkaerőpiaci Bizottság | | Munkaerőpiaci Bizottság
Munkafeltételek Bizottság** | Munkavédelmi Bizottság | | Munkavédelmi Bizottság
Szakképzési Bizottság | | Országos Képzési Tanács  1991. február | Országos Képzési Tanács
| | Privatizációs Bizottság 1991. május | Privatizációs Bizottság
Szociálpolitikai Bizottság | Szociálpolitikai Bizottság | | Szociálpolitikai Bizottság

Források:
MüM: Javaslat az Országos Érdekegyeztető Tanács működésére (tervezet), Bp., 1990. július. Kézirat.
ÉT Ügyrendje, 1990; Az ÉT Alapszabálya, 1991. szept.

Megjegyzések:
* Az Intézményi Albizottság a már 1989 óta működő KIMÉT (Költségvetési Intézmények  Munkaügyi Érdekegyeztető Tanácsa) szerepét kívánta átvenni.
** A Munkafeltételek Bizottság az 1988 óta létező Országos Munkavédelmi Bizottság utódja lett, de már Munkavédelmi Bizottság névvel.
*** A KIÉB ténylegesen csak 1990 októberében jött létre a KIMÉT utódjaként, mint ÉT Bizottság. Ugyanakkor már 1990 augusztusában, az ÉT ügyrendjében nevesítve volt. 1991 szeptemberében önállósult, s ma már nem tartozik az ÉT bizottságai közé. KIÉT néven ma is létezik, s fontos szerepet játszó érdekegyeztető szervezet.
**** Az ISZÉB 1991. elején jött létre, de néhány ülést követően, 1991 közepén megszűnt. Nem vált soha az ÉT integráns részévé.
***** A működő, létező Bizottságok számbavételénél az ÉT (1994. december 31-én érvényes) Alapszabályában fennálló állapotokat  és a tényleges helyzetet  egyaránt figyelembe vettük. Így a táblázatban  jelöltük, hogy a Jövedelempolitikai- és a Gazdasági Konzultatív Bizottság helyett - a korábbi együttes üléseket felváltva, a két bizottság jogosítványait együttesen gyakorolva - 1993. novemberétől az ÉT Gazdasági Bizottsága működik.
 
Jelölés: Szürke háttérrel jelöltük azokat a bizottságokat, amelyek létezését törvény rögzíti.

11. sz. táblázat: Az Érdekegyeztető Tanács bizottságai (1990-1994)

220.	A tervezett bizottságok egyrészt az  OÉT korábbi munkájának tapasztalataira, az ott kiérlelt érdekegyeztetési funkciók - szakbizottságban történő - elvégzésére  épültek (pl. a Foglalkoztatási Bizottság), másrészt pedig a már korábban is létező érdekegyeztetési területeket integrálták (pl. a Munkafeltételek Bizottság az 1988-ban létrejött Munkavédelmi Bizottságot; vagy a BMB Intézményi Albizottság a KIMÉT-et, a Költségvetési Intézmények Munkaügyi Érdekegyeztető Tanácsát. Ez utóbbiról lásd 457-459. pontokat.). A miniszteri javaslat  megjelölte azt is, hogy mely bizottságoknak szánnak pusztán szakmai-véleményezési szerepet (Gazdaságpolitikai, Szociálpolitikai, Információs Bizottság), s melyekre kívánnak  ráruházni döntési jogosítványokat  (Bér- és Munkaügyi, Foglalkoztatási, Munkafeltételek bizottságok). A bér- és munkaügyi kérdésekben folytatandó érdekegyeztetéshez három - szektoriális - albizottság létrehozatalát tervezték. (Lásd a 451. pontot is.) 

Számos publikáció az OÉT tevékenységét pusztán a bérmechanizmus rendszerének átalakításában vállalt szerepével azonosítja, s ezzel leszűkítik funkcióinak körét. Az OÉT, működésének második felében a foglalkozási válsághelyzetek, a kritikus körzetek problémáinak megoldásával, a munkaügyi konfliktusok , sztrájkok megoldásával, az export  radikális csökkenésének foglalkoztatási következményeivel, a foglalkoztatási alap (FA) felosztásával, a korengedményes nyugdíjazással, stb. foglalkozott. (Lásd erről a 157. pontot is.) Ha megvizsgáljuk, hogy milyen témakörök kerültek tárgyalásra az OÉT másfél éves működése alatt, s milyen ÉT bizottságokra születtek javaslatok 1990 közepén, akkor szoros kapcsolatot állapíthatunk meg a kettő között.

221.	A miniszteri javaslatban szereplő nyolc bizottság és három albizottság helyett az ÉT ügyrendje végül 9 bizottságot nevesített 1990-ben, az ÉT plenáris tanácskozásának deklarálása mellett (lásd ismét 11. sz. táblázatot, annak második oszlopát). Ezt követően, alig egy év leforgása alatt:
•	négy új bizottság alakult: a Költségvetési Intézmények Érdekegyeztető Bizottsága (KIÉB), az Országos Képzési Tanács (OKT), a Privatizációs Bizottság és az Infrastrukturális Szolgáltatások Érdekegyeztető Bizottsága (ISZÉB);
•	közülük egy rövidesen megszűnt (ISZÉB), s tulajdonképpen soha nem tagolódott be az ÉT struktúrájába (részletesebben lásd 453-455. pontok);
•	egy másik bizottság (KIÉB) önállóvá vált 1991-ben;
s így az 1991. szeptemberi Alapszabály végül 10 bizottságot nevezett meg (lásd ismét a 11. sz. táblázatot, annak utolsó oszlopát). Az ekkor kialakult bizottsági struktúra érvényes - az ÉT Alapszabálya szerint - napjainkban is, bár a gyakorlatban a Gazdasági Konzultatív és a Jövedelempolitikai Bizottságok (1993 októberében) ÉT Gazdasági Bizottság néven egyesültek. Jelenleg tehát ténylegesen az ÉT-nek kilenc bizottsága működik.

222.	A Jövedelempolitikai- és a Gazdasági Konzultatív Bizottság fuzionálásához az is hozzájárult, hogy szinte működésük kezdetétől azonos (vagy közel azonos) napirendeket tárgyaltak, s az egyes oldalakon helyet foglaló szakértők is azonos körből kerültek ki (Gábor-Hartai-Szabó, 1993:50). Így 1992 közepétől közösen tartották üléseiket. A szakszervezeti konföderációk között már 1993 közepén egyetértés volt abban, hogy a két Bizottságot össze kell vonni (Szabó, 1994). Ezt a javaslatot - jóváhagyóan - megtárgyalta az ÉT Jószolgálati- és Etikai Bizottsága is 1993. novemberében. Itt született megállapodás arról is, hogy a "konzultatív" jelző ne szerepeljen az új bizottság elnevezésében (mert konzultáció az ÉT más bizottságaiban is folyik), s hogy a név Gazdasági Bizottság legyen. A korábbi két bizottság összevonása azonban - hivatalosan - a mai napig sem történt meg, mert a döntésre hivatott ÉT plenáris fórum - a tárgyalandó témák torlódása miatt - nem tudta a kérdést napirendjére felvenni.

Az ülésen sor került más ÉT Bizottságok létrehozására irányuló javaslatok megtárgyalására is (pl.: Jogi Bizottság, Nemzetközi Kapcsolatok Bizottsága). Az MSZOSZ ezidőben javasolta egy Árbizottság felállítását is. Lásd: ÉT Titkárság: A Jószolgálati- és Etikai Bizottság 1993. november 8. ülésének napirendjei. Bp., 1993.november.

223.	Az Érdekegyeztető Tanácsnak és bizottságainak az átalakítására alapvetően három koncepció született 1991 első felében, amelyek érzékenyen érintették volna az akkor már létező bizottságok helyzetét is. E koncepciók alapvető támogatói és kezdeményezői a Munkaügyi Minisztérium, a Pénzügyminisztérium, valamint a Népjóléti Minisztérium különböző szakterületei és vezetői voltak. A továbbiakban röviden ezeket a koncepciókat összegezzük, hiszen 
•	egyfelől pontosan mutatják, hogy az ÉT - máig is meglévő - strukturális dilemmái, ellentmondásai már évekkel ezelőtt ismertek voltak, s éppen ezek feloldására születtek meg a különböző javaslatok;
•	másfelől jelzik, hogy melyek voltak azok a változtatási irányok, amelyek a szociális partnerek számára elfogadhatatlannak bizonyultak. 

224.	Az 1991 februárjára datált MüM elképzelés a makroszintű érdekegyeztetésben négy fő érdekegyeztetési témát kívánt szervezetileg is megjeleníteni:

MüM Gazdaságpolitikai Titkárság: Előterjesztés a Kormány részére a Kormány és az érdekképviseletek kapcsolatáról, a gazdasági érdekegyeztetés országos szintű intézményrendszerének megújításáról (tervezet)., Bp., 1991. február. Kézirat. 7-14. old.

•	a gazdaság- és társadalompolitikai kérdéseket;
•	a munkaügyi kapcsolatokat;
•	az ár- és bérügyeket;
•	a szociális kérdéseket. 
Bár a négy témakörben folytatandó érdekegyeztetéshez négy önálló érdekegyeztető tanácsot kívántak rendelni (Munkaügyi Kapcsolatok Érdekegyeztető Tanácsa, Szociális Tanács, Gazdaságpolitikai Konzultatív Tanács, Ár- és Bértanács), s   formálisan ezek nem kerültek volna  hierarchikus-függőségi viszonyba, azonban mégis terveztek közöttük egyfajta prioritást felállítani. Mégpedig annak érdekében, hogy az országos szintű gazdasági és szociális érdekegyeztetésben - amely a kormányzati munkához kapcsolódik - megvalósuljon az "összkormányzati szerepvállalás". S az indoklás szerint az erre vonatkozó garanciának "a gazdaságpolitikáért felelős kormányszerv tevékenységében kell tükröződnie", vagyis ennek a kormányzati intézménynek mind a négy érdekegyeztető tanácsban képviseletet kell kapnia. Az elképzelések szerint ez az intézmény pedig  - a Gazdaságpolitikai Konzultatív Tanácsot egyébként is "gondozó" - Pénzügyminisztérium lett volna.

225.	A koncepció alapján felállítandó érdekegyeztető tanácsok részben szervezetileg, részben funkcióikban integrálni kívánták a korábbi ÉT-t és bizottságait. Így a Munkaügyi Kapcsolatok Érdekegyeztető Tanácsa (a MüM felelősségével működtetve) lényegében az akkor létező ÉT szervezeti kereteiből jött volna létre, s illetékessége a "klasszikus munkaügyekre" (foglalkoztatás, munkafeltételek, stb.) és a képzéssel összefüggő érdekegyeztetésre terjedt volna ki. Bizottságai: Jószolgálati-Etikai Bizottság, Munkaerőpiaci Bizottság, Munkaügyi Információs Bizottság, Munkavédelmi Bizottság, Országos Képzési Tanács). Tehát a bérkérdések (a klasszikusan a munkaügyi kapcsolatokhoz tartozó területek) leválasztásra kerültek volna.

226.	A Szociális Tanács, a Népjóléti Minisztérium gesztorálásával (négyoldalú fórumként) a társadalompolitikai érdekegyeztetés intézményeként került definiálásra, amelynek illetékessége a legfontosabb szociális ügyekre (szociális segélyezés, rehabilitáció, munkaadói szociálpolitika, veszélyeztetett társadalmi csoportok védelme, társadalombiztosítás, stb.) terjedt volna ki. A Tanács magába olvasztotta volna az ÉT Szociálpolitikai Bizottságát és az akkor szerveződő Szociális Érdekegyeztető Tanácsot.

227.	A Gazdasági Konzultatív Tanács (a Pénzügyminisztérium felelősségével), a megfogalmazás szerint a társadalom- és gazdaságpolitikai kérdések átfogó, országos szintű, öt-hat szereplőből álló konzultatív fóruma.  Munkájának egyik csomópontja az évente egyszer (október-november folyamán)  megtárgyalandó "gazdaságpolitikai csomagterv" - amely tanácskozás megállapodásait  a Parlament  plenáris  ülésén  ismertetnie kellene a gazdaságpolitikáért felelős miniszternek -, a  másik pedig a különböző gazdaságpolitikai törvénytervezetek megvitatása a Kormány munkatervének ismeretében.  A Konzultatív Tanács létrehozatalával egyidőben megszűnt volna az ÉT Gazdasági Konzultatív Bizottsága.

A tervezett szereplők: munkaadók, munkavállalók, önkormányzatok, a kormány, bankok, szociális ügyekkel foglalkozó érdekképviseletek képviselői, független szakértők.  A tervezet tehát egyértelműen a konzultációt tekintette a Bizottság funkciójának, s nem - a parlamenttel laza, nem meghatározott  kapcsolatban lévő - döntéseket.

228.	Az Ár- és Bértanács (a Pénzügyminisztérium gesztorálásában) az ár- és bérkérdésekben (a jövedelempolitikával összefüggésben) illetékes konzultatív fórumként definiálódott, amely bizonyos területeken megállapodásokat is köthetne (minimálbér, bértarifa, stb.). Három szektoriális és egy árbizottságot működtetett volna: a Versenyszféra Bérbizottságot (az ÉT Bér- és Munkaügyi Bizottságának megfelelő érvényességgel, tripartit alapon), a Költségvetési Intézmények Érdekegyeztető Bizottságát (amely az akkori KIÉB-et váltotta volna fel, tripartit bizottságként), az Infrastrukturális Ágazatok Bérbizottságát, amely a közszolgáltató szférát volt hivatott megjeleníteni, tripartit felállásban. A több tárgyalóküldöttséget felvonultató Árbizottság a teljes körű árliberalizáció vadhajtásait nyirbálta volna meg, s teljesen új funkciójú bizottságként került volna létrehozásra. Az Ár- és Bértanács életre hívásával egyidejűleg megszűnt volna az ÉT Bér- és Munkaügyi Bizottsága és a KIÉB.

A feltételezett tárgyaló felek: munkaadók, munkavállalók, kormányzat, bankok, fogyasztói érdekképviseletek.

229.	A tervezet szerint tehát a makroszintű, egységes, tripartit alapon (ön)szerveződő Érdekegyeztető Tanácsot és Bizottságait - mint autonóm érdekegyeztető fórumokat - felváltotta volna az egyes minisztériumok köré szervezett, különböző jogosítványokkal rendelkező funkcionális érdekegyeztető tanácsok hálózata, amelyek döntően már  nem autonóm érdekegyeztető fórumokként működtek volna. (A fogalmakról lásd a 217. pontot.) A funkciók megosztása a kormányzati szereplők közötti pillanatnyi erőviszonyokat tükrözte, s nem törekedett a makroszintű kollektív tárgyalás (illetve általánosabban, a makroszintű munkaügyi kapcsolatok) és a makroszintű gazdasági konzultáció egyértelmű elhatárolására, sőt, ezek piacgazdasági nézőpontú megkülönböztetését sem követték. A javaslat számos formai  elemében nagy hasonlóságot mutatott az osztrák korporatív paritásos bizottságok rendszeréhez. Azonban lényegi elemekben nem volt kapcsolat: sem a szereplők relevanciája, kompetenciája és reprezentációja nem került végiggondolásra, sem a szociális partnerség tartalmának bázisa. A koncepcióban leírtakat a szociális partnerek képviselői szinte egybehangzóan elutasították.

230.	Az 1991. márciusában - a MüM-PM-NM együttes gondozásával - a Kormány elé került előterjesztés már az előzőekhez képest jóval egyszerűbb érdekegyeztető struktúrát jelenített meg: három (Érdekegyeztető) Tanács felállítását javasolta: a (Munkaügyi) Érdekegyeztető Tanácsot, a Szociális (Érdekegyeztető) Tanácsot és a Gazdasági Konzultatív Tanácsot. 

MüM-PM-NM: Előterjesztés a Kormány részére a Kormány és az érdekképviseletek kapcsolatáról, a gazdasági érdekegyeztetés országos szintű intézményrendszerének továbbfejlesztéséről. Bp., 1991. március.  10-14. old.

A zárójeles megnevezések az alternatívákra utalnak.

231.	A tripartit (Munkaügyi) Érdekegyeztető Tanácson belül (a MüM gondozásában) működött volna tovább az ÉT Jószolgálati-Etikai Bizottsága, Jövedelempolitikai Bizottsága, Munkaerőpiaci Bizottsága, Munkaügyi Információs Bizottsága, Munkavédelmi Bizottsága és az Országos Képzési Tanács. Ezek mellett három szektoriális bizottság kezdte volna meg működését: a Versenyszféra Szektoriális Bizottsága, a Költségvetési Intézmények Szektoriális Bizottsága és az Infrastrukturális Ágazatok Szektoriális Bizottsága. 

232.	A Szociális (Érdekegyeztető) Tanács a Népjóléti Minisztérium felelősségével az országos szintű társadalompolitikai érdekegyeztetés intézményeként működött volna.  A tervek szerint Pénzügyminisztérium köré "tömörülő"  Gazdasági Konzultatív Tanács fő feladatai pedig: a fontosabb gazdaságpolitikai csomagtervek és a jelentősebb gazdasági és szociális törvénytervezetek megvitatása lett volna. Két bizottságot javasoltak létrehozni, mégpedig egy, az árak alakulásával foglalkozó bizottságot és egy másik, a privatizáció, tulajdonreform kérdéseit gondozó bizottságot. 

233.	A  MüM nevével fémjelzett, 1991 februárban született javaslat a magyarországi intézményes érdekegyeztetés modelljének egészére készített egy változatot. A jelzett négy szinten (az országos, a közbülső, a közép és a szervezeti szinteken) belül az Érdekegyeztető Tanács  az országos szintet képezte, míg közbülső (szektoriális) szintet az ÉT Versenyszféra Tanácsa (VT), az ÉT Infrastruktúra Tanácsa (IT), és az ÉT Költségvetési Intézmények Tanácsa (KIT). E középső (szektoriális) szintnél alternatív megoldásként felmerült egy duális struktúra lehetősége is: az ÉT Termelőszféra Tanácsa (TT) és az ÉT Költségvetési Intézmények Tanácsa (KIT), amelynél a Termelőszféra Tanácsán belül helyezkedett volna el a Versenyszféra Tanács és az Infrastruktúra Tanács. A középső szinten a tárcákhoz kapcsolódó ágazati, szakmai érdekegyeztető fórumok, a regionális érdekegyeztető fórumok, valamint a speciális témára szakosodott érdekegyeztető fórumok (lakás, ár, konfliktus-kezelő, stb.) helyezkedtek volna el.  E javaslat célként és követelményként fogalmazta meg a makroszintű érdekegyeztetés egységének és kompetenciájának a megőrzését, a szektoriális érdekegyeztetés elkülönítését az ágazati érdekegyeztetéstől, valamint a tripartit struktúrák fenntartását.

MüM: Javaslat az ÉT működésének javítására. 1991. február.

234.	Az előzőekben - vázlatosan - tárgyalt koncepciók hatására az érdekegyeztetés formális szervezetrendszere radikálisan nem alakult  át. Azonban a KIÉB kiválásával (az ÉT bizottságok közül), és  KIÉT-ként történő önállósulásával, az ÉT Bér- és Munkaügyi Bizottságának informális "versenyszféra tanáccsá" alakulásával, valamint az új Privatizációs Bizottság létrejöttével az utolsóként tárgyalt koncepció megvalósulása körvonalazódott a gyakorlatban.

235.	Az ÉT bizottságok ügyrendjét és működési mechanizmusát az 1990-es ÉT Ügyrend és annak melléklete meglehetősen általánosan szabályozta (lásd a 162.   pontot is). A Bizottságok felsorolásán és feladataik rövid meghatározásán kívül csak azt deklarálta, hogy:
•	az ÉT bizottságokat és albizottságokat működtet, valamint  - fontosnak ítélt témák vizsgálatára - ad hoc bizottságokat hozhat létre;
•	a bizottságok - az ÉT ügyrendje általános szabályai mellett - működési rendjüket maguk határozzák meg. 
A szociális partnerek és a kormány tehát nem részletezte az ÉT létrehozásakor megkötött megállapodásában a bizottságok sajátosságait. A bizottságok kialakítását, működési rendjének meghatározását későbbi megállapodásaik tárgyává tette.

236.	A Jószolgálati-Etikai bizottság 1990 szeptemberében egy rövid ajánlást bocsátott ki a bizottsági ügyrendek kialakításához, amelyben magukra a bizottságokra bízták feladataik meghatározását, jogosítványaik rögzítését. Egyedül a tárgyaló oldalak önszerveződésének formáira, az ügyvivők választásának módjára nyújtottak  támpontokat. Ebben az ajánlásban foglaltak állást arról is, hogy az egyes oldalak belső ügyrendet alakíthatnak ki, amely nem lehet ellentétes az ÉT, illetve a Bizottság ügyrendjével. Az ÉT tagjai (oldalai) az általuk szükségesnek tartott, s létrehozandó bizottságok konkrét teendőire, illetékességére vonatkozó elképzeléseiket előre nem dolgozták ki, nem hangolták össze, így gyakran "kissé zavaros" feladat-meghatározások és (első) ügyrendek születtek (Tóth G., 1993).

ÉT Titkársága: A Jószolgálati-Etikai Bizottság ajánlása az ÉT bizottságok ügyrendjének kialakításához., 1990. szeptember.

237.	Az ÉT későbbi  Alapszabályában sem kerültek részletesen rögzítésre az egyes bizottságok teendői, funkciói, feltehetően azért nem, mert időközben a bizottságok többsége kialakította a maga működési rendjét, és megkereste, "megtalálta" az ÉT intézményi struktúrájában a maga feladatait Ugyanakkor általánosan az Alapszabály már meghatározta a bizottságok feladatait, mégpedig a következőkben:

Az ÉT belső "rendjének" kialakítása minden bizonnyal azért is akadozva haladt, mert az ÉT - második, az ügyrendet elfogadó ülését követően - csak a taxis-blokád miatt került összehívásra, annak ellenére, hogy a szociális partnerek többször is szorgalmazták az újabb ülések megtartását.

•	az ÉT plenáris üléseinek előkészítése;
•	a döntést igénylő kérdések megfogalmazása, közös bizottsági álláspont kialakítása (a plenáris ülés előtt az illetékes bizottság megtárgyalja az előterjesztéseket, javaslatokat, kivéve, ha ettől a szociális partnerek konszenzussal eltekintenek);
•	az eltérő vélemények jelzése;
•	valamint - az ÉT  plenáris ülése által meghatározott témákban - megállapodások megkötése.
A bizottságok fontos szerepet kaptak a plenáris ülésen folyó tárgyalások  problémáinak feloldásában is. Azoknak a helyzeteknek a megoldásában, amikor valamely kérdésben - az ÉT döntési kompetenciájába tartozó témákban - a plenáris üléseken nem sikerül megállapodni: ugyanis ekkor a téma bizottsági újratárgyalásával is megkísérelhetik a partnerek a konfliktus feloldását, a helyzet rendezését. (ÉT Alapszabály, 10. és 21. pontok). 

A téma bizottsági újratárgyalásának kezdeményezésére gyakran az is ösztönzi a plenáris ülés résztvevőit, hogy e megoldással halaszthatóvá, elodázhatóvá válnak a döntések.

238.	Az Alapszabály a bizottságok működési rendjéről - alapvetően az eljárási rendről - annyit állapított meg, hogy:
•	a bizottságok működési rendjüket - az ÉT Alapszabálya általános elveinek alkalmazása mellett - maguk határozzák meg. 
•	a bizottságokban valamennyi szervezet jogosult képviseltetni magát; a bizottsági tagok szervezeteik megbízásából vesznek részt a munkában;
•	a bizottsági ülés napirendjére bármely résztvevő szervezet javaslatot tehet, előterjesztést nyújthat be és kérheti a bizottság összehívását; a bizottság összehívására az előterjesztés átadását követő 10 nap elteltével kerülhet sor, (arra vonatkozóan, hogy milyen más feltételek szükségesek még az adott bizottság összehívásához, a bizottsági ügyrendek nyújtanak támpontot);
•	a bizottság mindhárom oldala soros ügyvivőt választ, akinek feladata az oldal munkájának szervezése, koordinálása, az oldal nevében szavaz, megállapodást ír alá (s ezzel jelzi az oldal hivatalos álláspontját); az üléseken az alapszabályt érintő kérdésekben (valamint, az ülések között általában) képviseli az oldalát; az ügyvivő az oldal által meghatározott módon gyakorolja jogosítványait; az egyes napirendi pontoknál a szóvivő feladata, hogy az oldalt képviselje az adott témában. Az ülés levezető elnökét a három oldal felváltva adja;
•	bármely bizottság javaslatot tehet a plenáris ülés napirendjére, s az ÉT Titkárságon keresztül kérheti a plenáris ülés összehívását; 
•	a bizottságok együttműködnek az ÉT titkársággal; 
•	a bizottsági üléseknek mindig a megtárgyalásra kerülő téma szerint illetékes kormányszerv ad helyszint.
A Jószolgálati-Etikai Bizottság szerepe külön is szabályozott. Az ÉT plenáris ülésén, lezáratlan vita esetén megbízzák a Bizottságot, hogy - az ÉT által meghatározott időpontig - közvetítsen az egyetértés létrehozása érdekében. A határidőt követően a Bizottság ismerteti a szociális partnerekkel a kompromisszumos javaslatot, illetve ennek hiányában állást foglal arról, hogy lát-e még lehetőséget a megegyezésre. Az ÉT állástfoglal a Jószolgálati-Etikai Bizottság jelentéséről (ÉT Alapszabály, 22. pont.).
 
239.	Összességében úgy fogalmazhatunk, hogy az ÉT bizottságok nagy szabadságfokkal rendelkeztek saját funkcióik, működési mechanizmusaik meghatározásában, jogosítványaik megszerzésében, bővítésében. Bár vertikálisan  kapcsolódniuk kellett az ÉT egészére vonatkozó szabályokhoz, az ÉT Ügyrendjéhez, horizontális "igazodásra" azonban semmi sem kötelezte, késztette őket. Az önszerveződés elve - mind maguknak a bizottságoknak a kialakulásában, mind azok egyes oldalainak a felállásában, működésében - érvényesült, bár a plenáris ülésen mandátumot kapott szervezetek által korlátozottan módon. Ez azonban nem jelentette a bizottságok kényszerű uniformizálódását. Jogosítványaik jogi szabályozottságának mértéke is különbözik. Így végül az ÉT szakbizottsági rendszere nem más, mint különböző, eltérő jogosítványokkal rendelkező, egymástól jórészt független bizottságok halmaza. 

Egyes Bizottságok kiépülésében meghatározó szerepet játszott, hogy a képviseletet ellátó személyek gyakran nem az érdekképviseletek apparátusából kerültek ki, hanem a Bizottság által művelt témakör neves - az adott szervezet "holdudvarába" tartozó - szakemberek közül, akik nincsenek közvetlen szervezeti függésben az érdekképviselettel. A bizottságok autonómiájához az is hozzájárult, hogy az ÉT Titkárság - korlátozott létszáma, kapacitása miatt - nem tudott a bizottságok felett egy általános kontrolt, pontosabban koordinációt megvalósítani.

b.) Az ÉT bizottságok funkciói, működési területe, működésének legjellegzetesebb vonásai    

240.	Az alábbiakban az ÉT bizottságait vesszük sorra. Feladatkörüket, funkcióikat - definíciószerűen - működésük két szakaszára vonatkoztatva rögzítjük. Egyrészt  az ÉT Ügyrendjében (1990) megadott, a bizottságok életének indulószakaszára érvényes meghatározást idézzük, másrészt az 1994-re kialakult működési szabályokat körvonalazzuk. Szeretnénk hangsúlyozni, hogy a napjainkban érvényes működési szabályok nem mindig és nem mindenben tükröződnek az egyes bizottságok ügyrendjeiben, mert azok  egy korábbi állapot, helyzet letéteményesei. Ezért, ahol az információk lehetővé tették, megkíséreltük a legutolsó állapot tényeit rögzíteni. A feladatkör, a deklarált célok rögzítését követően a bizottság működésének legjellegzetesebb vonásait összegezzük. A bizottságokat névsor szerinti sorrendben tárgyaljuk.

Az Ügyrend kiadásának időpontjában még nem létező bizottságok esetében (például az OKT, a Privatizációs bizottság) értelemszerűen más utat követünk a bizottságok elemzésében.

A kontraszt talán a legélesebb a Bér- és Munkaügyi Bizottság ügyrendje és mai funkciója között. A ma is érvényes ügyrend az 1990. decemberi bizonytalan és változásra érett - a bérszabályozás létével terhelt - helyzet tükörképe. Részletesebben lásd: Tóth G. (1993) és Pirisi-Tóth L. (1994).

Bér- és Munkaügyi Bizottság (BMB)

241.	Feladata az ÉT Ügyrend (1990) szerint: a makroszintű bérmegállapodások, a bér- és munkaügyi döntések  előkészítése és meghozatala. 
 
242.	A BMB érvényes Ügyrendje szerint (amely 1990. decemberében lett elfogadva): a Bizottság célja, hogy a működési területét érintő bér-, és munkaügyi politikával kapcsolatos kérdésekben elősegítse a kormány, a munkáltatók és a munkavállalók érdekeinek, törekvéseinek, konfliktusainak feltárását, egyeztetését, érdekütközések megelőzését. Makroszintű megállapodásokat kössön, részt vegyen a kormányzati és parlamenti döntések előkészítésében, előzetes véleményezésében. Közreműködjön a kollektív érdekviták rendezésében az ÉT, valamint a saját ügyrendjében meghatározott jogosítványok szerint. A Bizottság működési köre az állami vállalatok, gazdasági társaságok, szövetkezetek és egyéni vállalkozások szférájára terjed ki.
                  
243.	A Bizottság gyakorlati működése során (Tóth G., 1993 és 1994) egyértelművé vált, hogy a BMB:
•	egyfelől az anyagi (gazdasági) ágazatokra, a vállalkozási szférára, azaz az új MT hatálya alá tartozó munkáltatók és munkavállalók körére vonatkozó bér- és munkaügyi politika kérdéseiben (a foglalkoztatás és a szakmai képzés kivételével) illetékes egyeztető fórum;
•	másfelől viszont - túllépve az előbbi munkavállalói, munkáltatói kör képviseletén -, az ÉT plenáris ülésein napirendre kerülő bér- és munkaügyi témák szakértői előkészítését végzi. Fontos feladata az országos minimális bér összegéről történő állásfoglalás kialakítása;
•	a BMB-ben, az ÉT plenáris ülésén is tárgyalásra került ügyekben csak ritkán jött létre megállapodás, azonban az ott folyó tárgyalás az érdekazonosságok és érdekkülönbségek feltárásával, a tárgyalási pozíciók kialakításával nagyban hozzájárult ahhoz, hogy végül a plenáris ülésen konszenzus jöhessen létre;
•	a BMB tevékenységében gyakori a rendeletek, törvénytervezetek előkészítésében való közreműködés, ami alapvetően a véleményezési jogosultságának gyakorlását jelenti. Azonban a Bizottságban többször konfliktus forrása volt, hogy a kormányzati oldal csak a Kormányhoz, az Országgyűléshez történt előterjesztés után nyújtotta be a fórumhoz a rendelet-, vagy törvénytervezeteket;
•	nem volt számottevő szerepe - az Alapszabályban rögzítettekkel ellentétben - a szociális partnerek közötti, ágazati-szakmai vagy vállalati érdekkonfliktusok kezelésében; ugyanakkor 1994 közepén megtárgyalt egy javaslatot "A munkaügyi vitákat kezelő intézmény létrehozására" - bár ezen a munkáltatói oldal nem vett részt;
•	a bérezésen kívüli egyéb munkaügyi témákban (részvételi jogok, szakszervezeti jogok, a munka és pihenőidő szabályai, stb.) csak kevés érdemi üggyel foglalkozott 1994 közepéig, ezt követően azonban részletesen tárgyalta az MT új normaszöveg tervezetét, s állást foglalt a participációs intézményekről;
•	az 1994. évi LXVI. törvény a Bérgarancia Alapról a BMB-t jelölte ki arra, hogy az Alap felhasználásáról szóló OMK tájékoztatást meghallgassa, s ílymódon a szociális partnerek kontrollja megvalósulhasson. A Bérgarancia Alap létrejötte körüli nehézségek következtében a BMB még ezt a jogosítványát nem gyakorolhatta.
•	a bizottság fontos sajátossága, hogy egy témakörben, a minimálbér kérdésében mindig a munkavállalói oldal az előterjesztő, övé a kezdeményező szerep;
•	a Bizottságban fordult elő az ÉT működésében először az, hogy a bizottsági ülésen megjelent szakértők (képviselők) megkérdőjelezték az ÉT plenáris ülésének korábbi határozatát, s annak bizottsági ülésen történő újratárgyalását kezdeményezték.

Az ÉT plenáris ülésén, 1993. szeptember 4-én, megállapodás született arról, hogy a munkáltatók a Bérgarancia Alaphoz 0,3 %-os befizetéssel járulnak hozzá. A BMB 1993. november 18-i ülésén a hozzájárulás mértékéről a tárgyalások újrakezdését kezdeményezte a munkáltatói oldal. (Lásd: Tájékoztató az ÉT 1993. szeptember 4-i üléséről, Magyar Közlöny, 1993/127..; illetve Emlékeztető az ÉT BMB üléséről, MüM. Bérmegállapodások Főosztálya. 1993. november 18.).
	A problémát az ÉT Jószolgálati- és Etikai Bizottsága is megtárgyalta 1993. novemberében az ÉT munkavállalói oldalának kezdeményezésére: "van-e joga az ÉT bizottságainak a plenáris ülésen született megállapodásoktól eltérő álláspontot képviselni, illetve kialakítani és ezzel az érdemi szakértői bizottsági munkát megakadályozni" téma-előterjesztésben.

244.	A BMB működésében egy alapvető strukturális dilemma fedezhető fel: amikor a Bizottság az ÉT plenáris ülése számára végzi szakértői előkészítő munkáját, akkor illetékességi köre azonos az ÉT plenáris ülésével, vagyis az  összes munkavállalóra és munkáltatóra kiterjed. Tevékenysége másik részében, amikor a versenyszférára köt  bér- és munkaügyi kérdésekben megállapodásokat, vagyis e körben gyakorolja a munkaügyi kapcsolatokat, akkor a többi szféra illetékességi körén kívül marad. A kétféle illetékesség az érdekképviseleti szervezetek eltérő körét feltételezné az érdekegyeztetésben. Így a foglalkozási jogviszonytól független témák tárgyalása során az önkormányzati képviseletekre is szükség lenne, a versenyszférát érintő kérdésekben pedig feleslegesnek tűnhet a költségvetési intézmények érdekképviseleteinek  jelenléte. 

A problémákat tompítja az, hogy a BMB és a KIÉT kormányzati oldali összefogása (az ügyvivői, titkársági teendők ellátása) egy kézben van. Így megvalósítható adott témáknak a szükség szerint történő párhuzamos tárgyalása. Ugyanakkor a költségvetési szférában érdekelt szakszervezetek is helyet foglalnak a bizottság munkavállalói oldalán. Lásd: Tóth G. (1994).

245.	Mind az új Munka Törvénykönyve kidolgozása során (1991-1992-ben), mind annak módosításakor (1994-ben) - a BMB terheinek csökkentése érdekében, valamint a témakör bonyolultsága, összetettsége miatt - létrehozásra került egy Jogi ad hoc Bizottság (Hartai, 1994). A Munka Törvénykönyve módosítására beérkezett javaslatok nagy száma is bebizonyította, hogy a jogi előkészítés és egyeztetés elvégzésére a BMB-n belül nincs lehetőség (a munkáltatói oldal például több mint negyven módosító javaslatot fogalmazott meg). A munkavállalói oldal javaslatát - egy önálló Jogi Bizottság létrehozására - 1993-ban a ÉT  nem akceptálta, ezért alakult meg 1994 elején a Jogi ad hoc Bizottság a módosító javaslatok kidolgozására. 

246.	A Jogi ad hoc Bizottság 1994-ben, február és május között - ügyrend nélkül - mintegy tíz alkalommal ülésezett. Az egyeztetés-sorozatról, annak befejezését követően készült egy emlékeztető tervezet, amelynek megvitatását 1994 júliusára tűzték ki,  azonban az elmaradt. A Jogi ad hoc Bizottság így végül úgy fejezte be munkáját, hogy a több hónapos egyeztetés-sorozat eredményeként nem készült olyan összegzés, amelyet a későbbiekben érdemben tárgyalni lehetett volna (Hartai, 1994).

247.	1994. szeptemberétől a BMB és a Jogi ad hoc Bizottság (a bizottságok tisztázatlan és esetleges koalíciójában) öt alkalommal együttesen ülésezett, amelynek célja volt egy javaslat kidolgozása az MT módosítására. Ez az alkalmi koalíció, az abban folyó munka ismételten felvetette egy állandó Jogi Bizottság alakításának szükségességét, s e Bizottság viszonyának előzetes tisztázását az ÉT többi szakbizottságával.

Gazdasági Konzultatív Bizottság (Gazdasági Bizottság) 

248.	A Gazdasági Konzultatív Bizottság és a Jövedelempolitikai Bizottság (lásd 263 - 266. pontok) rövid idejű különálló működést követően - együttes üléseket tartott, majd a Jószolgálati és Etikai Bizottság javaslata alapján egyesült, Gazdasági Bizottság néven. Ezt a változást azonban az ÉT plenáris ülése 1994. végéig (döntően a feladatok torlódása miatt) nem hagyta jóvá, nem legitimálta. Ennek megfelelően Zárójelentésünkben még külön-külön szerepeltetjük a két bizottságot, jelezve azonban összeolvadásuk legutóbbi eseményeit.

249.	A Gazdasági Konzultatív Bizottság feladata az ÉT Ügyrend (1990) szerint: a kormányprogram, csomagtervek, a gazdaságpolitika, a gazdasági törvények, rendeletek megvitatása, véleményezése.

250.	A Bizottságnak önálló ügyrendje nincs, az ÉT Ügyrend, illetve Alapszabály alapján dolgozik. A Bizottság a makroszintű gazdasági koncepciók, átfogó gazdaságpolitikai elképzelések háromoldalú egyeztetésére jött létre. Tevékenységi körébe tartozik a gazdaság egy-egy nagyobb szférájára, vagy egészére ható, a gazdálkodást szabályozó jogszabályok előkészítése is. A munkaadók és a munkavállalók átfogó gazdaságfejlesztési és szociális elvárásai szakértői szinten itt kerülhetnek kifejtésre, s itt ismerheti meg a kormány a szociális partnereknek a gazdaságpolitikához, költségvetési- és adópolitikához, ágazati fejlesztéspolitikához fűződő észrevételeit, javaslatait. Célja a jelzett témakörökben a kormány, a munkáltatók és a munkavállalók érdekeinek, törekvéseinek, konfliktusainak feltárása, egyeztetése, a kormányzati és parlamenti döntések előkészítése (Gábor-Hartai-Szabó, 1993).

251.	A Bizottság gyakorlata azt mutatta (Gábor-Hartai-Szabó, 1993), hogy:
•	napirendjére többségében olyan előterjesztések kerültek, amelyeket a kormány már megtárgyalt, s legalább koncepcionális szinten elfogadott; így a bizottságnak az érdemi befolyásolásra csak szűk mozgástere maradt;
•	a megvitatott témák - szinte kivétel nélkül - az ÉT plenáris ülése elé kerültek;
•	a tárgyalt témákban a munkáltatók és a munkavállalók egymással nem kerültek  feloldhatatlan vitába, az üléseken azonban a kormánnyal mindkét félnek alapvető, koncepcionális ellentéte keletkezett (gazdaságpolitika, adópolitika, stb.);

Többek között azért sem, mert a stratégiák egyeztetése nem ezen a szinten történt a szociális partnerek között.

•	a bizottság sikeres fellépésnek tartotta, hogy javaslatait (a munkavállalói oldal kezdeményezésére) egy esetben a pénzügyminiszter parlamenti közbenjárásával sikerül érvényesítenie (1992. november 21-22. ÉT ülés, költségvetési és adópolitikai téma);
•	a bizottságnak a Parlamenttel csak eseti jellegű kapcsolata alakult ki; annak ellenére, hogy napirendjén szereplő legátfogóbb témák mindegyikéről az Országgyűlés hozta meg a végső döntést; nem volt lehetőség arra, hogy a szociális partnerek álláspontjaikat írásos formában eljuttassák a képviselőknek mérlegelés céljából.
•	a szakértői vélemények (Szabó, 1994) szerint a Bizottság munkafeltételeiben nem hozott figyelemre méltó változást az 1994. évi kormányváltás. Az új kormány is a parlamentnek már benyújtott költségvetési és adómódosítási javaslatokat vitatta meg a Gazdasági Bizottságban (s hasonlóképpen az ÉT plenáris ülésén). A korábbiakkal megegyező módon a kormány a szűk mozgástérre hivatkozott, s a bizottság szintjén egyetlen olyan javaslatot sem fogadott el, amit a szociális partnerek kezdeményeztek, s egyetlen kérdésben sem született megállapodás.  

252.	E bizottság esetében a makroszintű érdekegyeztetés egyik alapvető problémája jelenik meg, mint a bizottság működését korlátozó tényező: az ÉT döntési rendszerbe való integrálódásának a hiánya. Mindazok a zavarok, amelyek az ÉT plenáris szintjén érezhetők a kormány-ÉT-Parlament együttműködésében, áthatják a Gazdasági Konzultatív Bizottság, illetve a Gazdasági Bizottság munkáját is. 

Információs Bizottság (IB) 

253.	Feladata az ÉT  Ügyrend (1990) szerint: a jövedelem-, a bér- és munkaügyi statisztika, a fogyasztói árindex, a létminimum, a társadalmi minimum módszertanára, mérésére és felhasználására vonatkozó szabályok kialakítása, és az információval való ellátás szervezése.  

254.	Az Információs Bizottság (IB), érvényes (1990. decemberében elfogadott) Ügyrendje szerint: Az ÉT által létrehozott háromoldalú fórum, amely az érdekegyeztetéshez szükséges, elsősorban a jövedelem, a bérek, a foglalkoztatottság, a munkanélküliség, a fogyasztói árindex, a létminimum kérdéskörével kapcsolatos információkra és azok felhasználására vonatkozó igényeket, ajánlásokat, javaslatokat, állásfoglalásokat fogalmaz meg. Működésének célja, hogy az előzőekben felsorolt feladatokban javaslatot tegyen, véleményt mondjon, állásfoglalást alakítson ki, feltárja, közvetítse és egyeztesse az eltérő érdekeket, döntsön az ÉT által hatáskörébe utalt kérdésekben.

255.	Az IB eddigi működése során döntően az ÉT által hatáskörébe utalt feladatokkal foglalkozott. A legnagyobb horderejű munkát az érdekegyeztetéshez szükséges információk létrehozása, továbbfejlesztése, s mindhárom oldal számára elérhető közös információs bázis kialakítása jelentette. Az IB által biztosított információkat az érdekképviseleti konföderációk felé továbbítják, s ezek felhasználásra kerülnek a plenáris és a bizottsági üléseken is. A közösen létrehozott adatbázisok jelentik pl., a minimálbér tárgyalások, a bérpolitikai intézkedések alapinformációit, a középszintű- és vállalati bérmegállapodások elemzésének adatbázisát (Szatmáry, 1993) Az ÉT Gazdasági Konzultatív, Szociálpolitikai, Privatizációs és Munkavédelmi Bizottságainak szakértői elsősorban saját szervezeteik információs hátterére támaszkodtak (Gábor-Hartai-Szabó, 1993:72).
 
256.	A Bizottság munkáját alapvetően három program ötvözte keretbe: "Az emberi erőforrás és technológiai fejlesztés" című világbanki projekt foglalkoztatási komponense; a bérmegállapodások információs rendszerének kialakítása; valamint az ÉT Információs Rendszerének (ÉTIR) létrehozásában való közreműködés. Ez utóbbi  az IB-nek, illetve a - Bizottság tagjaiból 1993 közepén alakult - "ad hoc" bizottságnak több mint egy éven keresztül jelentett elfoglaltságot (Szatmáry, 1994). A munka célja első lépcsőben  az ÉT Titkárság számítógépes információs rendszerének a megtervezése, s a munkáltatói, munkavállalói konföderációk e rendszerhez történő csatlakozásának kimunkálása volt. (Az ÉT informatikai rendszerének kivitelezésére 1994. augusztusában pályázatot írt ki - a PHARE program keretében - az ÉT titkárság). Az IB fontos szerepet játszott 1993-1994 során az Országos Statisztikai Adatgyűjtési Program (OSAP)  kialakításában. Szorgalmazta a párhuzamos adatgyűjtések kiszűrését, a munkaügyi adatgyűjtési rendszerek korszerűsítését. Az IB szerepet vállalt a TGM-mel kapcsolatos bizottsági feladatok tartalmi és időrendi meghatározásában is. 

257.	A Bizottság működésének tapasztalatai szerint megállapítható (Gábor-Hartai-Szabó, 1993 és Szatmáry, 1993 és 1994), hogy:
•	a foglalkoztatásról, a bérekről, az árakról, a megélhetési költségekről tájékoztató információk - tehát az IB tevékenysége - nélkül az ÉT-ben folyó munka konkrétsága, megalapozottsága és számonkérhetősége is veszélybe kerülne;
•	a szociális partnerek igényként vetették fel, hogy a bizottsági javaslatra gyűjtött elemi szintű adatokhoz - továbbfeldolgozás céljából - hozzáférhessenek, a kormányoldal azonban csak az érvényes jogszabályok alapján lát erre lehetőséget;

Az elemi adatok a statisztikai törvény alapján nem adhatók ki, ugyanakkor ezekből feldolgozásokat készíttethetnek a szociális partnerek, térítési díjért. Bonyolultabbnak tűnik az ún. prognózisok kérdése, ugyanis ezek többségénél az alapadatok és a számítási metodikák nem mindegyike publikus. (Ennek ellenére volt rá példa, hogy pl. a PM részletesen megtárgyalta a szociális partnerek oldalainak szakértőivel az árnövekedési prognózisokat).

•	a munkaadók igénye szerint az adatok gyűjtését az "optimálisan kiválasztott reprezentativitás alapján" a legszükségesebbekre kell szűkíteni, ugyanakkor a munkavállalói oldal - érdekvédelmi tevékenységének ellátásához - a meglévőknél szélesebb körű adatfelvételt, és többcélú, a megváltozott körülményeket követő adatfeldolgozást tart szükségesnek;
•	az ÉT gazdasági-szociális fóruma szintén újabb információk igényét fogalmazta meg, így felvetődött  a munkanélküliség statisztikai figyelemmel kisérésének, a tripartit rendszerű árfigyelési mechanizmus kialakításának, a megélhetési költségek számbavételének  a szükségessége;
•	a bizottság szükségesnek tartaná, ha - a nemzetközi szakértői javaslat szerint - mielőbb létrejönne egy olyan intézmény, amely képes összefogni a "foglalkozások szerinti" információkat;
•	végső soron tehát egyre inkább megfogalmazzák célként  a tárgyaló felek, hogy egy közös fejlesztésű és együttes felhasználású - az adatok relevanciáját egyik fél részéről sem megkérdőjelezhető - érdekegyeztetési információs rendszer alakuljon ki;

Ennek a követelésnek kíván részben eleget tenni az ÉTIR. A közös fejlesztésű, együttes adatbázis kialakítása ugyanakkor alapvetően finanszírozási korlátokba ütközik, mégpedig a kormányzat részéről. A szociális partnerek - kormányzati vélemények szerint - elutasítják a közös adatbázis létesítésével kapcsolatos költségek megosztását, hivatkozva a kormány ÉT-beli tájékoztatási kötelezettségére.

•	a bizottság munkájában némi törést jelentett a konföderációk által delegált személyek gyakori változása.

258.	Az Információs Bizottság tehát sajátos szerepet tölt be az ÉT-ben: munkája lényegében a plenáris ülés és a többi ÉT bizottság "kiszolgálása", a különböző fórumokon folyó érdekegyeztetés információval való ellátásának biztosítása.  

Jószolgálati-Etikai Bizottság 

259.	Feladata az ÉT Ügyrend (1990) szerint: együttműködési normák, illetve a konfliktuskezelés rendszerének kidolgozása, a konfliktusok kezelésének elősegítése, valamint állásfoglalás ügyrendi kérdésekben. A partnerek, illetve az ÉT szervezetei közötti konfliktuskezelés, meghatározott esetekben esetleg arbitrázs feladatok ellátása (makroszintű konfliktuskezelés).

260.	A Bizottság az ÉT ügyrendje (Alapszabálya) szerint dolgozik, saját ügyrendje nincs. Az Alapszabály is foglalkozik a Bizottság funkcióival, ellátandó tevékenységeivel: ha  lezáratlan vita alakul ki a tanácskozások során, akkor az ÉT megbízhatja a Jószolgálati-Etikai Bizottságot, hogy meghatározott időpontig közvetítsen az egyetértés létrehozása érdekében. A Bizottság a határidő lejárta után ismerteti a szociális partnerekkel a kompromisszumos javaslatot, vagy ennek hiányában állást foglal, hogy lát-e lehetőséget a megegyezésre (22. §). A Bizottság előkészíti az ÉT alapszabályára, belső működésére vonatkozó tárgyalásokat is. 

261.	A Bizottság tevékenységének  tapasztalatai azt tükrözik (Gábor-Hartai-Szabó, 1993, Hartai, 1994), hogy:
•	a Bizottság több alkalommal is pótolhatatlan munkát végzett; 
•	tevékenységének súlypontjában az ÉT szerepével, funkciójával, működésének javításával kapcsolatos kérdések helyezkedtek el;
•	az ÉT Jószolgálati Bizottságának intenzív közreműködését igényelték már a taxisblokád idején zajló események, majd az ÉT funkcionális zavarait megoldó, az ÉT működésének javítását és továbbfejlesztését kitűző 1991. évi január-májusi munkálatok;
•	a Bizottság konfliktuskezelő szerepével élt akkor, amikor közvetített a munkaadói és a munkavállalói oldal között a Munka Törvénykönyv módosítása, a kötelező végkielégítés tárgyában, 1991 során; 1992-ben javaslatot készített az ÉT plenáris ülésének a szakszervezeti jogokról és a munkavállalói beleszólásról szóló előírások teljesüléséről;
•	a Bizottság 1993-ban megvitatta, hogy joga van-e az ÉT bizottságainak a plenáris ülésen született megállapodásoktól eltérő álláspontot képviselni, illetve joga van-e olyan téma bizottsági tárgyalását megakadályozni, amelyet az ÉT plenáris ülése napirendre tűzött (ugyanis a BMB szakbizottsági tárgyalóoldal nem fogadta el a Bérgarancia Alap kérdésében az ÉT plenáris ülésén kötött megállapodást);
•	állást foglalt az ÉT - bizottsági struktúráját érintő - kérdésekben is (jogi bizottság, nemzetközi kapcsolatok bizottsága);
•	a tapasztalatok szerint a Bizottság munkájában résztvevők többnyire az ÉT plenáris üléseinek tagjaiból, a bizottsági szakértőkből kerültek ki. Így a "jószolgálati" tevékenységük során - természetszerűen - nem minden esetben tudták függetleníteni magukat az őket delegáló tárgyaló oldal elvárásaitól. Nagy nehézséget jelentett a Jószolgálati-Etikai Bizottság működésében, hogy gyakran ugyanazon szakértőknek kellett tovább folytatniuk a vitákat, akik azt már korábban eredménytelenül bezárták. Napjainkban is viták folynak arról, hogy milyen legyen az összetétele a bizottságnak, s milyen arányban képviseltessék benne magukat a plenáris ülés tárgyalóküldöttségeinek tagjai, illetve szakértői;
•	ez idáig a Bizottság munkájában arbitrátori feladatok nem kerültek előtérbe. 

262.	A Jószolgálati-Etikai Bizottság tehát elsősorban egyfajta "belső", ÉT-n belüli konfliktus kezelésre jött létre, hogy közvetítsen a bizottságokban, illetve a plenáris ülésen kialakult konfliktusokban. Mivel ezek többsége tartósan csak az ÉT strukturális dilemmáinak a rendezésével, az érdekegyeztetési intézményrendszer egészének továbbfejlesztésével oldhatók fel, a Bizottságnak - e témakörökben - visszatérően, a plenáris ülés által felvetett koncepcionális kérdésekkel is foglalkoznia kellett. Ez magyarázza, hogy gyakorlatilag a Bizottság keretei között születtek meg mindazok a javaslatok, amelyek közvetlenül, vagy más intézmények javaslatába beépülve, az ÉT mai arculatát formálták. 

Jövedelempolitikai Bizottság 
(Egyesült a Gazdasági Konzultatív Bizottsággal, lásd 248. pont)

263.	Feladata az ÉT Ügyrend (1990) szerint: a jövedelemtulajdonosok és a munkavállalók közötti makroszintű jövedelemmozgások változásainak nyomon követése, az állam, a gazdálkodó szervezetek, a vállalkozások és a munkavállalók közötti szektoronkénti jövedelemáramlások globális összefüggéseinek vizsgálata (árak, bérek, adók, vámok, kedvezmények, támogatások, stb.).

264.	A Bizottság az ÉT ügyrendje szerint dolgozott, saját ügyrenddel nem rendelkezett. A Bizottság a makroszintű jövedelempolitikai koncepciók háromoldalú egyeztetésére jött létre. Célja volt, hogy az éves és hosszabb távra készülő gazdaságpolitikai előterjesztéseket a munkaadók és a munkavállalók jövedelmi pozícióinak figyelemmel kisérésével elemezze és véleményezze, illetve, hogy a már meghozott gazdaságpolitikai lépések gyakorlatban megmutatkozó jövedelempolitikai hatásait jelezze, s szükség esetén változtatásokat kezdeményezzen.

265.	A Bizottság működésének fontosabb tapasztalatai a következőképpen foglalhatók össze (Gábor-Hartai-Szabó, 1993):
•	működése során - egy kivétellel - olyan témákat tárgyalt, amelyek a Gazdasági Konzultatív Bizottság ülésein is szerepeltek. Ez indokolta a két bizottság együttes üléseit, majd az összevonásukra 1993-ban tett javaslatot, illetve gyakorlati összeolvadásukat;
•	az egyetlen, a Gazdasági Konzultatív Bizottság által nem tárgyalt napirendje  ("Javaslat a lakáshitel-kamatterhek mérséklésére") amellett, hogy sajátos rétegpolitikai szempontból vetett fel egy jövedelempolitikai javaslatot, azért is külön figyelmet érdekelt, mert - a Bizottság (és az ÉT plenáris ülés) általános gyakorlatától eltérően - nem a kormányoldal által került benyújtásra, hanem egy érdekképviselet, az MSZOSZ által (a javaslatot a Bizottság megtárgyalta, törvényesnek és követendőnek ítélte, és szorgalmazta az abban leírtak megvalósítását);

Emlékeztetőül: 1990 decemberében az Országgyűlés elfogadta a lakás-kamatadóról szóló törvényt, amely szerint a kölcsönök  - a korábbiakhoz képest - magas kamatozásúvá váltak. Azonban ha egy összegben visszafizették őket, akkor mérsékelték a visszatérítés összegét. Az MSZOSZ arra vonatkoztatva fogalmazott meg felhívást a munkáltatókhoz, hogy azok biztosítsanak az ilyen tartozással rendelkező munkavállalóik számára 2-3 éves futamidejű vállalati kölcsönt, munkabérelőleg formájában.

•	jövedelempolitikai kérdések tárgyalására - a különböző rétegek szempontjából - ritkán került sor a bizottságban. A jövedelempolitikai  előterjesztések szinte kivétel nélkül "csomagban", az éves költségvetés, vagy az adótörvények módosítása során jelentek meg;
•	a bizottsági vitákra került anyagok - a Gazdasági Konzultatív Bizottságban tapasztaltakhoz hasonlóan - "magas készültségi fokon voltak", így ekkorra  többségük már a parlament elé is beterjesztésre került, így a kormányzat a "szűk mozgástérre" hivatkozva, rendszerint elutasította a szociális partnerek javaslatait;
•	a kormányzat - a "szűk mozgástérre" való hivatkozásai során - általában az IMF követelményeire, s a kormánynak az IMF-el szembeni elkötelezettségére utalt. A munkaadói és a munkavállalói oldal már 1992-ben kérte, hogy a jövőben az IMF az ő véleményüket, álláspontjukat is hallgassa meg, de ezek a tervek 1993-ban sem valósultak meg, csak 1994 során került sor a találkozásra;
•	a munkaadók - gyakran a munkavállalói oldal támogatása mellett - a vállalati és a vállalkozói adóterhek csökkentéséért léptek fel, de számottevő eredményeket nem sikerült elérniük. A munkavállalóknak sem sikerült az adóterhek csökkentését elérniük;
•	a munkavállalók e bizottságban is megkísérelték a családi pótlék emelését, a minimálbérek növelését elérni, bár e kérdések más bizottságok ülésein hangsúlyosabban szerepeltek.

266.	Ma már széleskörben elfogadott, hogy a Jövedelempolitikai Bizottság önálló működése nem volt indokolt, mert a kormányzat, a munkaadók vagy a munkavállalók által felvetett jövedelempolitikai kérdések szervesen illeszkedtek a Gazdasági Konzultatív Bizottság, esetenként a Bér- és Munkaügyi Bizottság, valamint a Szociálpolitikai Bizottság tevékenységi körébe. Beolvadása a Gazdasági Bizottságba jelzi azt a sajátos helyzetet, hogy hazánkban még nem beszélhetünk önálló jövedelempolitika létéről, az még nem különül el markánsan a gazdaságpolitika egyik, relatív önállósággal bíró elemeként.

Munkaerőpiaci Bizottság (MPB) 

267.	Feladata az ÉT Ügyrend (l990) szerint: a munkavállalók és munkáltatók munkaerőpiaci alkalmazkodását elősegítő megállapodások és intézkedések kialakítása, különös tekintettel a foglalkoztatásra, a  munkafeltételekre és a szakképzésre.

268.	A Munkaerőpiaci Bizottság (MPB) első ügyrendje (1990. szeptember) még a Foglalkoztatási Törvény előtti állapotokat rögzítette. Ennek meghatározása szerint: a Munkaerőpiaci Bizottság az ÉT által megalakított, tripartit rendszerű országos bizottság, működését saját ügyrendje határozza meg. Az MPB illetékes minden olyan - a foglalkoztatásra, a munkafeltételekre és a szakképzésre vonatkozó - intézkedés és megállapodás megtárgyalásában, amely elősegíti a munkáltatók és a munkavállalók munkaerőpiaci alkalmazkodását. Az MPB köteles megtárgyalni minden olyan ügyet, amelyet az ÉT véleményezés, állásfoglalás vagy döntés végett illetékességébe utal. Az MPB jogosult az illetékességi körébe tartozó területek azon kérdéseiben döntésre, amelyeket az ÉT, az ÉT ügyrendje, valamint a vonatkozó szabályok (rendeletek, törvények) az ÉT, vagy a Munkaerőpiaci Bizottság döntési hatáskörébe utalnak. Az MPB döntési hatáskörébe utalt kérdésekben a Kormány a Bizottság döntései alapján tesz intézkedéseket. A Kormány - az ÉT-től döntésre átadott, vagy a jogszabályokban az MPB döntési hatáskörébe utalt kérdésekben - kizárólag az MPB döntését tekinti mérvadónak, azt nem módosítja. Ha a jelzett témákban nem születik döntés, a Kormány egyoldalú intézkedéseket nem hoz.

269.	A Foglalkoztatási Törvény (FLT) életbelépésekor, 1991. március elsejével nevesítette és  jogilag legitimizálta az MPB-t, amikor kimondta, hogy a foglalkoztatási érdekegyeztetés ellátására a munkavállalók és a munkaadók érdekképviseleti szervezetei és a kormány képviselőiből álló Munkaerőpiaci Bizottság működik (FLT 9. §), egyben meghatározta az MPB döntési-véleményezési jogosítványait (FLT. 10. §). (A jogi szabályozás összefüggéseiről lásd a 34-37. pontokat is.) 

270.	Az MPB új, ma is érvényes, második ügyrendje 1993. májusában került elfogadásra. Kidolgozását a Foglalkoztatási Törvényben lefektetett új feladatok és hatáskörök indokolták, bár a szükséges változtatások rögzítésére az FLT megjelenése után csak jó két évvel került sor. Az új ügyrend a Foglalkoztatási Törvényben előírtak mellett figyelembe vette az MPB működésének gyakorlati tapasztalatait is. Minden olyan előírást kiiktatott, amely a gyakorlat alapján bürokratikusnak és nehézkesnek tűnt. Így például megszüntették az MPB ülések előterjesztéseinek az ÉT Titkárság részére történő előzetes megküldését, ugyanis "a Foglalkoztatási Törvény alapján a napirendi pontok többsége nem kapcsolódik közvetlenül az ÉT munkájához" (Pék, 1993:10-11) Ezzel tulajdonképpen deklarálták az MPB - bizonyos mértékű - függetlenedését az ÉT-től: hangsúlyozva azt, hogy az MPB munkája az FLT életbelépésével felértékelődött. Az ÉT munkabizottságból döntést hozó és véleményező országos szintű bizottság lett, amely "továbbiakban is felvállalja, de most már csak esetenként az ÉT szakbizottsági feladatait" (Pék, 1993:5). Érzékeltette az ügyrend azt is, hogy az MPB ÉT-hez való viszonyát nem jogi kötelem, hanem pusztán megállapodás tartalmazza. Kikerült az új ügyrendből a képzési érdekegyeztetéssel kapcsolatos feladat is, mert ezt a továbbiakban az OKT látta el (lásd 38. és 272. pontok).

A Munkaerőpiaci Bizottság Ügyrendje. Bp., 1993. május 27. (6/6/1993. sz. MPB határozat.)

"Az MPB-n belül kialakult viszonylag rugalmas működési gyakorlat azt a látszatot keltette, mintha az eredeti ügyrend is kielégítené a törvényben lefektetett elvárásokat, ezért a foglalkoztatási törvényt követően csak késve készült el az új ügyrend". (Pék, 1993:10)

271.	Az új ügyrend  szerint az MPB olyan  - döntést hozó, véleményező - országos szintű tripartit bizottság, amely:
•	"esetenként az Érdekegyeztető Tanács szakbizottságaként működik". (Ügyrend, 1. pont);. 
•	hatáskörébe tartozik az FLT-ben meghatározott feladatokban történő döntés és véleményalkotás; 
•	ha az MPB állást foglal, akkor "azt a téma előterjesztőjének oly módon kell figyelembe vennie, hogy a téma továbbvitelekor a Bizottság véleményét minden esetben ismertetni kell"; 
•	az MPB több, az FLT által számára biztosított kérdésben határozattal dönt, illetve állást foglal. Az MPB a hatáskörébe tartozó jogait plenáris ülésen, testületként gyakorolja; 
A Foglalkoztatási Törvény alapján megszerkesztett ügyrend is pontosan közvetíti az MPB nagyfokú  - döntési kompetenciáiban is megnyilvánuló - függetlenségét és autonómiáját az ÉT plenáris üléseitől. Az MPB-nek,  mint szakbizottságnak a szülője, az  ÉT, tulajdonképpen "mostoha-apai" szerepet kapott a Foglalkoztatási Törvény megjelenésével, illetve annak gyakorlati következményei által.

272.	Az MPB megalakulását követő néhány hónap múlva létrejött az Országos Képzési Tanács (OKT), s ezzel "mesterségesen kettészakadt a foglalkoztatáspolitikai érdekegyeztetés". Kialakult "az eszközök felhasználásának párhuzamossága" (Pék, 1993:14), s egyben kezdetét vette a két bizottság máig tartó ellentéte és rivalizálása. Ez abban jelentkezett, hogy "egyrészt az OKT mindig a törvényben előírt döntési rendtől eltérően, saját szerepét túlhangsúlyozva kívánt eljárni, míg az MPB munkaadói és munkavállalói oldala igyekezett az OKT mozgásterét - sokszor a törvény szellemével ellentétesen is - csökkenteni" (Munkácsy, 1993:13). (A problémakört részletesebben az OKT-ról szóló részben tárgyaljuk, lásd 283-296. pontok)

273.	A Bizottság működésének tapasztalatai alapján (Munkácsy, 1993; Pék, 1993; Szalai-Kalmár, 1993) megállapítható, hogy:
•	az MPB létrehozása elsősorban nyugat-európai minták figyelembevételével történt, a külföldi szakértők természetes módon hozták magukkal a tripartizmus alkalmazásának tapasztalatait. Különösen a Világbanktól kapott kölcsön felhasználásának keretében fogalmazódtak meg olyan követelmények, amelyek a támogatott projektek szerves részévé tették a munkaadói és a munkavállalói érdekképviseletek bekapcsolódását a foglalkoztatási döntésekbe, az eszközrendszer működtetésébe. Ugyanakkor nyilvánvalóvá vált, hogy a politikai rendszerváltással, a foglalkoztatási helyzet gyökeres átalakulásával a növekvő munkanélküliség kezelését csak a társadalom legszélesebb rétegei képviselőinek bevonásával lehet megoldani. Hozzájárult még az MPB létrejöttéhez, hogy a politikai fordulatot megelőző kormányzat (még 1990 közepe előtt) tudatosan kirakatba állította az országos szintű érdekegyeztető tárgyalásokat (lásd: OÉT)  (Munkácsy F, 1993:1 és 7-8);
•	az MPB-t jogosítványai felhatalmazták arra, hogy a foglalkoztatáspolitika céljaira felhasználható állami költségvetési összegek (konkrét elosztása, illetve az elosztás elveinek és fő arányainak meghatározása) felett teljes körű ellenőrzést valósítson meg, így a Bizottság rendszeresen közvetlen anyagi kihatású döntéseket hoz. A Bizottság kezében tehát egyrészt ott nyugszik a foglalkoztatás finanszírozásának részben centralizált (pontosabban: az elsődleges elosztás elveit meghatározó) rendszere, másrészt a közvetett elosztásból elkülönített központi ("saját"-nak tekintett) alapokon keresztül a közvetlen befolyásolás lehetősége. Az MPB-nek az a törekvése, hogy növelje a központi döntési körbe tartozó eszközök arányát a Foglalkoztatási Alap elosztásakor, tulajdonképpen arra adott válasz volt, hogy meg tudja teremteni a Bizottsághoz intézett konkrét, egyedi támogatási kérelmek teljesítésének anyagi fedezetét. Az MPB - önkéntelenül is - relatíve "nagy hatalomra" tett szert a finanszírozási eszközök elosztásában, s a Bizottság új ügyrendje ezt a hatalmi konstellációt csupán csak szentesítette;
•	az MPB tevékenysége során nagy szerepre tett szert a központi foglalkoztatási programok kialakítása, pályázati meghirdetése, majd a döntések meghozatala. A gyakorlati működés során azonban bebizonyosodott,  hogy az ilyen típusú programoknak - propagandisztikus hatásukon kívül -  a foglalkoztatási helyzet javítása szempontjából nem sok értelme volt, s indokolatlanul lekötik az érdekegyeztetésben résztvevők energiáit;

Nem véletlen, hogy e központi programokra elkülönített kereteket soha nem sikerült, még megközelítően sem felhasználni.

•	szemben az MPB döntési jogosítványainak eredményes gyakorlásával, az FLT által biztosított véleményezési jogkörében a Bizottság nem sok sikert könyvelhetett el. Mivel  a foglalkoztatás szabályozása döntően törvényi szinten valósul meg, s e kérdésben a végső szót a parlament mondta ki, ezért az MPB ülésein a törvénytervezetek, s azok módosításának vitáiban a munkáltatói és a munkavállalói érdekképviseletek alapvetően nem szakmai, hanem politikai megfontolások alapján mérlegeltek, s így sokszor "a munkaerőpiaci helyzettől, illetve az ország, így az állami költségvetés reális teherviselő képességétől elszakadva, lényegében irracionális követelményeket fogalmaztak meg" (Munkácsy, 1993:11-12). A parlamenti döntések során - a munkanélküli járulék mértéke, illetve a munkanélküliek normatív ellátása terén - a törvények jóváhagyásakor az MPB álláspontját  általában nem vették figyelembe; 

Az MPB e kérdésekben meg sem kísérelte a konszenzus kialakítását, mert a szereplők tisztában voltak azzal, hogy a döntés nem ezen a fórumon születik. Ugyanakkor ehhez a helyzethez hozzájárultak azok a múltbéli tapasztalatok, amelyek során az FLT módosításakor a munkavállalók és a munkáltatók pozíciója mindig romlott. (Munkácsy, 1993: 30)

•	az MPB formális kapcsolata az ÉT plenáris ülésével abban jelentkezett, hogy a Bizottság döntött az ÉT plenáris ülése által hozzá delegált témákban, illetve állást foglalt a véleménykérésre átadott kérdésekben. Az MPB szakértőit időnként meghívták az ÉT plenáris ülésére. Az MPB képviselői ugyanakkor megfogalmazták fokozott önállóságukból adódó szeparálódásukat is, vagyis: "mióta az MPB-t a törvényi szabályozás speciális jogkörökkel ruházta fel, e bizottság kicsit "mostohagyerek" lett a többi ÉT bizottság között" (Pék, 1993:13);

E "mostohagyerek" effektus kialakulásában minden bizonnyal annak is szerepe volt, hogy a Bizottság "hatalmi szerepre" tett szert, érdekegyeztető funkcióinak kiteljesedésével szükségszerűen egyre többféle érdeket sértett: a Parlament konkrét döntései során - azonosítva az ÉT-vel - "féltékenyen" tekintett rá, az ÉT-től kevés segítséget kapott, az OKT-val többfrontos háború alakult ki, amely a MüM-ön belüli érdekvonalakon szerveződött, a Megyei Munkaügyi Tanácsok "kérő-verő" szerepbe kerültek a Bizottsággal, stb. . (Lásd részletesebben:  Munkácsy, 1993;  Pék, 1993)

•	az MPB létének és jogosítványainak döntő szerepe volt abban, hogy megőrizték az országos munkaügyi szervezet önállóságát, egyben szakmai elkötelezettségét a kormányzat, illetve a helyi önkormányzatok "bekebelező", elfoglaló törekvéseivel szemben;
•	az MPB és a Megyei Munkaügyi Tanácsok viszonyát nem tisztázta az FLT (lásd 53. pontot), ugyanakkor a két szervezet kapcsolata a foglalkoztatási eszközök szelekciójában rendkívül szoros volt. Szinte folyamatosan jelentkezett az elmúlt években a Munkaügyi Tanácsok nyomása az MPB felé, a számukra kedvező forrás-elosztás érdekében; 

Ezek a viták esetenként odáig fajultak, hogy a megyei munkaügyi tanácsok az MPB-vel való együttműködés megszakítását is kilátásba helyezték (Munkácsy, l993:16). Ugyanakkor ellentétes irányú - integrációs - törekvések is megfigyelhetők. E dilemmákról részletesen lásd a 726-735. pontokat.

•	szakértői vélemények szerint a Munkaügyi Minisztérium apparátusának alapvető érdekkörébe tartozott, hogy az MPB-t (s a Megyei Munkaügyi Tanácsokat egyaránt) elosztó szereppel ruházza fel, az érdekegyeztetési funkciók erősítése helyett. Az MPB-ben és a Munkaügyi Tanácsokban helyet foglaló érdekképviseletek között nem a munkaadók illetve a munkavállalók képviseleteinek regionális és makroszintű érdekei kerültek egymással ellentétbe, hanem viszonyukban a "központ és a régió (állami) elosztási ellentéte" érvényesül. E fórumokon meghozott döntések allokációs döntések, s alapvetően  nem érdekegyeztetési folyamatok;

Munkácsy Ferenc közlései alapján.

•	azzal, hogy az MPB titkársági feladatait és a kormányoldali előterjesztések gondozásának többségét a Munkaügyi Minisztérium látta el, s számára álltak rendelkezésre az apparátusi szakértők, a kormányoldal jelentős mértékben képes volt befolyásolni az MPB működését. Ezt a "túlsúlyos szerepet" a munkaadói és a munkavállalói oldal szakértők alkalmazásával sem volt képes kompenzálni, főként finanszírozási nehézségek miatt. Szükségesnek látszik végiggondolni, hogyan lehetne az MPB autonómiáját a jelenleginél is nagyobb fokon megőrizni,  garantálni;
•	az Országos Munkaügyi Központ (OMK) és az MPB között számos tartalmi kérdésben nem szabályozott a viszony. Ma az OMK egy olyan kormányzati szerv, amely tevékenységének néhány elemében "kénytelen" figyelembe venni a makroszintű foglalkoztatási érdekegyeztetésben részvevő szociális partnerek véleményét, ezzel szemben a megyei Munkaügyi Központok működési feltételeire az MPB-nek lényeges befolyása van; 

Ma az MPB - az FLT alapján - előzetesen véleményezi az OMK vezetőjének kinevezését, felmentését (49. §. (2) bek.), illetve a Szolidaritási Alaphoz kötődő döntési joga alapján befolyásolja az OMK költségvetését.

•	az MPB-ben is érvényesült az ÉT plenáris ülése által követett, közvetített  tripartizmus. Így azonban lehetségessé vált, hogy - többek közt a tárgyalócsoportok összetételének zártsága miatt - egyes releváns szereplők eleve kizáródjanak az érdekegyeztetésből: ennek következtében ma pl. a makroszintű  foglalkoztatási érdekegyeztetésben nem megoldott az önkormányzatok érdekképviselete. Míg a regionális, mezoszintű érdekegyeztetésben, a megyei Munkaügyi Tanácsokban egyik fontos szereplő az önkormányzat, addig makroszinten teljes a hiányuk. A probléma tartalmi részét az jelenti, hogy ezáltal az MPB döntéseiben nem kapnak képviseletet az önkormányzatok, nem érvényesülnek az önkormányzati szempontok (Munkácsy, 1993:26). 
•	az MPB működésében 1993 végétől - szakértői vélemények szerint - megfigyelhető volt egy sajátos "igazodás" az ÉT plenáris ülésének várható döntéseihez. A munkáltatói oldal állandó zavarba került az MPB-ben: képviselői arra összpontosítottak, hogy milyen magatartást tanúsíthatnak majd, vajon milyen véleményt képviselnek érdekképviseleteik vezetői az ÉT plenáris ülésein. Ez a magatartás gyakran a döntések elodázásához, illetve a plenáris üléshez történő "feltolásához" vezetett. Az események ismétlődése nyomán olyan tendenciák kezdtek érvényesülni, amelyek  a döntések fokozatos átcsoportosításában öltenek testet az MPB és az ÉT plenáris ülése között, s így a szakmai kérdések eldöntése fokozatosan a szakértők helyett a "politikusok" kezébe kerülhet;

Munkácsy Ferenc (1994) és Pék Zsolt (1994) közlései alapján.

•	az MPB-vel kapcsolatban - az e körben végzett érdekegyeztető feladatok terjedelme miatt is - ki kell emelnünk, hogy ma az érdekképviseletek bizottságba delegált képviselői munkájukat többségükben külön anyagi ellenszolgáltatás nélkül,  "társadalmi munkában" végzik.

274.	Az MPB megalakulásától kezdve "különleges státusszal" rendelkezett az ÉT bizottságai sorában. Ezt a szituációt a Foglalkoztatási Törvény (és részben az 1994. végén elfogadott Bérgarancia Alapról szóló törvény is) nem csupán megerősítette, hanem a bizottságok közötti különbségek elmélyítésével és jogi legitimizálásával előkészítette az MPB "kiszakadását". A Bizottság elmúlt három évi tevékenységében egyértelműen felismerhető az a tendencia, hogy az MPB egyre inkább egy kormányzati szervhez szorosan kapcsolódó - az érdekképviseletek képviselőinek jelenlétében - közvetlen elosztási szerepet gyakorló szervezetté vált, s feladta autonóm érdekegyeztetési funkcióit.

Munkavédelmi Bizottság (MVB) 

275.	Feladata az ÉT Ügyrend (1990) szerint: véleményezi az állam nemzeti munkavédelmi politikáját, részt vesz annak kialakításában, véleményezi az eléterjesztett, munkavédelemmel kapcsolatos makro jellegű elképzeléseket, jogszabályokat, kormányhatározatokat, valamint megállapodásos alapon ajánlásokat fogad el a minimális biztonsági követelményeket meghaladó munkavédelmi kérdésekben.

276.	Az MVB első Ügyrendje (amelyet 1990 novemberében fogadtak el) teljes egészében átvette az ÉT ügyrendben megfogalmazott feladat-meghatározást. Ugyanakkor rögzítette, hogy a Bizottság jogosult megtárgyalni minden olyan, az egészséges és biztonságos munkavégzésre vonatkozó intézkedést és megállapodást, amely elősegíti a munkavédelemmel kapcsolatosan a felek közötti együttműködést.
 
277.	A Munkavédelmi Törvény életbelépését követően megszületett új Ügyrend (1994. június 2.) kimondta, hogy a Bizottság: az ÉT állandó szakbizottságaként az egészséget nem veszélyeztető és biztonságos munkavégzéssel kapcsolatos országos érdekegyeztetés szerve, a munkavállalók és a munkáltatók érdekképviseleti szervezeteiből, valamint a Kormány képviselőiből áll, saját ügyrend szerint működik. Az Ügyrendben rögzítésre került a Bizottság kormányzati oldalának összetétele, a Bizottság hatáskörébe tartozó feladatok, jogosítványok, s a Bizottság működési rendje. Továbbá kimondásra került, hogy adott esetben a tagok egyeztetett elképzeléseiket állásfoglalás vagy ajánlás formájában is megfogalmazhatják, s azt továbbítják a Kormánynak, a minisztériumoknak, vagy a témát előterjesztő más szerveknek; a Kormány, vagy más szerv a Bizottság állásfoglalását nem módosíthatja (Ügyrend 8. pont). 

278.	Szakmai szempontból a Bizottság az 1988-1990 között létező Országos Munkavédelmi Bizottság (OMB) utódjának tekinthető. Az OMB összetétele a korábbi társadalmi viszonyok tükörképe volt, s bár az ÉT Munkavédelmi Bizottsága tripartit alapon működik, ennek ellenére nagyfokú kontinuitás mutatható ki a két bizottság között. Különösen érvényes ez a kormányzati és a munkavállalói oldalon (bár az új ügyrend módosította a kormányzati oldal összetételét). A kontinuitás, elsősorban azért áll fenn, mert a bizottság titkársági teendőit is ellátó Országos Munkavédelmi és Munkaügy Főfelügyelőség a bizottságnak folyamatosan szakmai támogatást nyújtott, másrészt a szakszervezetei képviselet jogfolytonossága is biztosított volt.

Az OMB "oldalait" a minisztériumok és országos hatáskörű állami szervezetek (kormányzati oldal) alkották, a munkavállalói oldalon pedig a SZOT, a munkáltatói oldalon az MGK, OKISZ, SZÖVOSZ,  MOSZ  foglaltak helyet.

279.	Az 1994. január 1-én életbe lépett 1993. évi XCIII. törvény a munkavédelemről kimondta az együttműködési kötelezettséget a tripartit felek között, illetve a munkavédelemre vonatkozó más szabályokban rögzített jogok gyakorlásában (6. §, illetve 17. § (6) bek). Nevesítette a Munkavédelmi Bizottságot, mint a munkavédelemmel kapcsolatos makroszintű érdekegyeztetési fórumot. Kimondta, hogy "az egészséget nem veszélyeztető és biztonságos munkavégzéssel kapcsolatos országos érdekegyeztetést a munkavállalók, a munkaadók érdekképviseleti szervezetei és a Kormány képviselőiből álló, saját ügyrend szerint működő Munkavédelmi Bizottság látja el" (78. §). Az MVB jogosult tárgyalni és állást foglalni (a Munkavédelmi Törvény és az MVB Ügyrendje szerint):
•	valamennyi, a tagjai által előterjesztett kérdésről;
•	előzetesen véleményezheti a népjóléti, a munkaügyi miniszter által  kiadott és más jogszabályok által hatályba léptetett, a veszélyes tevékenységekre (technológiákra) vonatkozó szabályzatokat (79. és 11. §);
•	részt vesz a munkavédelem országos programjának kialakításában és felülvizsgálatában;
•	ajánlásokat fogad el a munkavédelemre vonatkozó szabályokban rögzítetteket meghaladó (vagy nem szabályozott) munkavédelmi követelményekről; 
•	javaslatot tesz a felügyeletek által a munkavédelemre vonatkozó szabályok megszegése miatt kiszabott, a Munkavédelmi Alapba befizetett pénzbírságok felhasználására;
•	meghatározza azokat a célokat, melyek megvalósítását a Munkavédelmi Alapból támogatni javasol;
•	véleményt alakít ki a Munkavédelmi Alapból származó támogatás elnyerésére benyújtott pályázatokról, javaslatot tesz a munkaügyi miniszternek a döntésre;
•	évenként áttekinti a nemzetgazdaság munkavédelmi helyzetét;
•	megtárgyalja a munkavédelem információs rendszerének működtetésére vonatkozó intézkedéseket;
•	megtárgyalja azokat a kérdéseket, amelyeket az ÉT véleményezés, állásfoglalás vagy döntés céljából a Bizottsághoz utal.

280.	Az MVB működésének tapasztalatai alapján (Gábor-Hartai-Szabó, 1993) megállapítható, hogy:
•	az MVB megfelelő keretet biztosított arra, hogy a hazai munkavédelem szabályozása az európai normákhoz  közelítve valósuljon meg; lehetővé tette e folyamatban a szociális partnerek törvényi garanciákon nyugvó részvételét;
•	a Bizottság munkájának vitathatatlan szerepe volt abban, hogy 1993 során az Országgyűlés számos, munkavédelemről szóló nemzetközi ILO egyezményt megerősített (81, 127, 129, 148, 155-ös egyezményekre gondolunk);
•	az MVB-nek alapvető szerepe volt a munkavédelmi törvény kidolgozásában és elfogadtatásában, s abban, hogy a törvény a munkaügyi kapcsolatok rendszerébe illesztve szülessen meg;
•	a Bizottság  következetesen kitartott amellett, hogy - a nemzetközi ajánlásoknak megfelelően - garantálni kell a munkavállalóknak a munkavédelemmel összefüggő érdekképviselethez való alanyi jogát; s a munkahelyi munkavédelmi bizottságok paritásos, munkaadói és munkavállalói részvétellel történő működését (lásd 97-100. pontokat);
•	az MVB által működtetett háromoldalú kodifikációs bizottság döntően hozzájárult ahhoz, hogy a munkavédelmi törvénnyel kapcsolatos ellentétek feloldódjanak, s a partnerek megegyezésre jussanak;
•	a Bizottság közreműködött a munkaügyi ellenőrzésről szóló kormányrendelet kidolgozásában. Évente értékelte és elemezte a nemzetgazdaság munkavédelmi helyzetét.

281.	Míg az MVB napirendjeinek többsége a korábbi években a Munkavédelmi Törvény előkészítését szolgálta, addig az utóbbi időszakban az üléseken a törvény végrehajtásával kapcsolatos kérdések szerepeltek (Hartai, 1994). Ez a hangsúlyeltolódás a bizottsági munkában új módszerek alkalmazását tette szükségessé. Így az egyes szakterületeket érintő döntések előkészítésére öt szakbizottság alakult, s ügyvivői értekezlet döntött a törvény végrehajtásával összefüggő szervezési és normatív feladatok végrehajtásáról. A szakbizottságok a következő döntések előkészítésére jöttek létre: 
•	a foglalkozás-egészségüggyel és további egészségügyi rendelkezésekkel (fiatalkorúak, nők, stb.) kapcsolatos munkálatok; 
•	a munkavédelmi képviseleti rendszer, a (munkahelyi) munkavédelmi bizottságok megválasztásával, képzésükkel összefüggő ajánlások előkészítése; 
•	a tervezett MüM rendeletek véglegesítéséről szóló tárgyalások; 
•	az Európai Unió irányelveinek  érvényesítése, a biztonsági szabályzatokkal kapcsolatos tárgyalások folytatása; 
•	a már ratifikált, illetve a megkötendő, jóváhagyandó ILO egyezményekkel kapcsolatos munkálatok.

282.	Az MVB ez évek során egy olyan, viszonylag széleskörű szakértői gárdát mozgató bizottsággá nőtte ki magát, amely nagy önállósággal végzi munkáját, s a munkavédelemhez kapcsolódó kérdések egyre nagyobb területét fedi le. Ez az egyedüli olyan ÉT szakbizottság, amelynek munkájában az Európához való csatlakozás követelményei már eddig is hangsúlyosan szerepeltek.

Országos Képzési Tanács (OKT) 

283.	Az Országos Képzési Tanácsot nem az ÉT magalakulásakor, 1990. augusztusában, hanem azt követően néhány hónappal, 1991 februárjában hozták létre.  Így az ÉT ügyrendjében nem kerülhetett nevesítésre, erre csak később, az ÉT Alapszabályában kerülhetett sor.

284.	Az OKT megalakulása körül nem kevés vita folyt, amelyek azóta sem csitultak el véglegesen. Ez többek között azoknak az eseményeknek is tulajdoníthatók, amelyek a politikai rendszerváltást követő időben a kormányzati szférában, a gazdaságban bekövetkeztek:
•	Jelentős változást hozott a Munkaügyi Minisztérium újbóli megalakulása, s a szakoktatás egészének e tárca alá helyezése. A szakoktatás irányításának  a módosulása, változása  az államigazgatáson belül önmagában is jelentős szakmai vitákat, érdek és presztízsháborúkat indukált (Szalai-Kalmár, 1993:8-9). 
•	Ebben az időszakban születtek döntések a Világbank által finanszírozott Emberi Erőforrás projektről, amelynek egyik része volt a munkaerőpiaci átképzés, s az új átképző központok kialakítása. A Világbank egyik feltételként szabta meg a szociális partnerek bevonását az új intézmények irányításába, ellenőrzésébe. 
•	Ugyanakkor a Szakképzési Alapról szóló törvény is már kifejezetten egy tripartit bizottság felállítását írta elő az alap kezelésére. 
Mindezek arra inspirálták a MüM "szakképzési lobbyját", hogy ne csak a képzés feletti ellenőrzést, a különböző forrásokat, hanem azok elosztását, - sőt, az ekkor "divatossá", illetve kötelezővé vált érdekegyeztetést is - egy kézbe koncentrálja. A Munkaügyi Minisztériumban 1990. októberében elkészült egy javaslat a leendő Országos Képzési Tanács működési szabályzatára. Ez a javaslat minden mozzanatában a korporatív érdekegyeztetési rendszer olyan változatát villantotta fel, amely megőrizni próbálta a korábbi centralizmus lényegét, de elegyíteni kívánta - egy, a javaslat szerzői által nem ismert, vagy rosszul ismert - piacgazdasági érdekegyeztetési modell felszíni jegyeivel.

Néhány részlet a javaslatból, állításunk illusztrálására: A Javaslat II. fejezetében, amely "Az OKT szervezeti felépítése" címet viseli a következők találhatók:  "2. Az OKT tagjai a kormány, a munkavállalói érdekképviseletek (továbbiakban: munkavállalók), a munkáltatói-munkaadói érdekképviseletek (a továbbiakban: munkáltatók) képviselőiből állnak. Munkáját az elnök irányítja, a feladatok megvalósítását, a döntések végrehajtását a Munkaügyi Minisztérium biztosítja. A munkaügyi miniszter nevezi ki az OKT főtitkárát, aki felelős a Munkaügyi Minisztériumban az OKT működéséért.  3. Az OKT 17 fős testület, amelyből 5-5-5 főt a munkavállalók, a munkáltatók és a kormányzati szervek jelölnek, és ez kiegészül az elnök és a főtitkár személyével. 4. Az OKT tagjait az egyes szervezetek - munkavállalók, munkáltatók és minisztériumok - konszenzussal jelölik, felterjesztik a munkaügyi miniszternek kinevezésre.  5. Az elnök személyére az egyes szervezetek tehetnek javaslatot konszenzussal. Az elnök személyének kiválasztása és kinevezése, a megbízatás feltételeinek meghatározása a munkaügyi miniszter jogköre. ... 9. A munkaügyi miniszter bármikor felmentheti az elnököt vagy bármely tagot hivatalából." (Előzetes javaslat az OKT Szervezeti Szabályzatára. - II. Az OKT szervezeti felépítése. 1-2. old. Munkaügyi Minisztérium, 1990. 2547/90/ V /26.) 
	A javaslat iskolaszerű példáját nyújtja egy korporatív rendszer kialakítására irányuló kezdeményezésnek: az egyes tárgyalóküldöttségek autonómok annyiban, hogy egymástól elkülönítetten tételezik magukat, a tárgyalóküldöttségek tagjai formálisan delegáltak, ténylegesen azonban a kormány által kinevezettek, bármikor (a kormány akaratából) visszahívhatók, az elnök felett is a miniszter gyakorol kontrollt. Tehát e rendszerben az állami kényszer-egyeztetésre verbuvál, azonban a felek között asszimetrikusak a viszonyok.

285.	Az előzőekben felsorolt eseményekkel párhuzamosan - az 1990. augusztusában létrejött ÉT - nevesítette bizottságait, s ekkor nem hozott létre önálló szervet a munkaerőpiaci képzési érdekegyeztetésre, hanem  a Munkaerőpiaci Bizottság feladatává tette "a munkavállalók és a munkáltatók munkaerőpiaci alkalmazkodását elősegítő megállapodások, intézkedések kialakítását, különös tekintettel a foglalkoztatásra és a szakképzésre" (lásd a 267. pontot is). A Munkaerőpiaci Bizottság ülésein azonban - már létrejöttének időpontjától - szerepelt az Országos Képzési Tanácsnak, mint MPB szakbizottságnak a megalakítására vonatkozó javaslat. De mind a munkáltatói, mind a munkavállalói oldal elvetette az önálló bizottság létrejöttének a gondolatát. Mégpedig azért, mert e lépéssel kettészakítottnak és szétforgácsoltnak érezték volna az épphogy kialakuló, egységes munkaerőpiaci tripartit érdekegyeztetést. Illetve, érvelésük szerint a szakoktatás és az átképzés a munkaerőpiac része, így azt nem lehet, nem szabad a munkaerőpiactól elválasztani (Pék, 1993; Szalai-Kalmár, 1993). Végül az OKT - önálló bizottságként történő - megalakításáról  az ÉT plenáris ülése döntött 1991. január 25-én, az MPB tiltakozása ellenére. Győzött tehát az egységes munkaerőpiaci érdekegyeztetés felett az erejét egyesítő szakképzési lobby, s ettől kezdődően alapvető gondként jelent meg - a foglalkoztatáspolitikai érdekegyeztetés kettéválása miatt - az eszközök felhasználásának párhuzamossága (Munkácsy, 1993). Az OKT megalakulására végül 1991. február 22-én került sor. 

Az Érdekegyeztető Tanács Ügyrendje - Melléklet. 4. pont. Bp., 1990. augusztus.

Az ellentmondásokhoz hozzájárult az is, hogy az MPB és az OKT működtetésében kulcsszerepet játszó Munkaügyi Minisztériumon belül jól látható ellentét volt - a különböző helyettes államtitkárok irányítása alá tartozó - foglalkoztatáspolitikai és átképzési szakterület között. (Munkácsy, 1993:14)

Az OKT megalakítását megelőző eseményeket, az OKT-MPB közötti vitákat, ellentéteket részletesen elemzik a következő munkák, (amelyek függeléke bő érvanyagokat és dokumentumokat is felvonultat): Szalai-Kalmár (1993); Munkácsy (1993); Pék (1993).

286.	A Bizottság első ügyrendje szerint - amelyet 1991. áprilisában  fogadtak el - az OKT: az ÉT által megalakított, tripartit rendszerű önálló országos bizottság, működését saját ügyrendje határozza meg. Működésének célja, hogy:
•	az illetékességi körébe tartozó kérdésekben feltárja, közvetítse és egyeztesse az eltérő érdekeket; 
•	véleményt mondjon, javaslatot tegyen és állásfoglalást alakítson ki az ÉT, illetve a napirendi pontot beterjesztő részére; 
•	döntsön az ügyrendjében meghatározott és az ÉT által hatáskörébe utalt kérdésekről;
•	döntsön a Szakképzési Alap felosztásáról.
Az első ügyrend szerint az OKT illetékességi körébe tartoznak a következő foglalkozási csoportok számára szervezett képzések: munkanélküliek; olyan felnőttek, akik képzettséget akarnak szerezni vagy foglalkozást akarnak váltani; iskolából kilépő fiatalok, akiknek nincs az elhelyezkedésükhöz megfelelő képzettségük; vállalkozóknak, akiknek képzettségre van szükségük az induláshoz vagy a működés hatékonyságának növeléséhez; az ifjúsági szakképzés területén illetékességi körükbe tartoznak a törvények által hatáskörébe utalt feladatok. Az OKT véleményt nyilvánít és állásfoglalást alakít ki a szakképzés egészének fejlesztését érintő kérdésekben, jogszabályok előkészítésében. Irányelveket határoz meg, döntéseket hoz és anyagi forrásokat biztosít a munkaadók és a vállalkozások igényeinek megfelelő, a munkavállalók foglalkoztatását közvetlenül elősegítő szolgáltatások és képzési programok, tananyagok, vizsgarendszer és intézményi szervezeti háttér fejlesztéséhez. Az OKT köteles megtárgyalni minden olyan ügyet, amit az ÉT valamely okból illetékességébe utal. Az OKT feladatainak  megvalósításához anyagi forrásokkal rendelkezik (FA elkülönített része, állami költségvetésből juttatott pénzeszközök, külföldi hitelek, egyéb források, a Szakképzési Alap).

287.	Az OKT kezdeményezte - a szakképzéssel kapcsolatos területi érdekegyeztetés céljából  - regionális vagy megyei szinteken, a háromoldalú felek képviselőiből álló érdekegyeztető fórumok (képzési tanácsok) létrehozását is.

288.	Az OKT - az ÉT többi bizottságától eltérően - az első ügyrendben leírtakból következően kétféle módon hozta döntéseit: konszenzus alapján vagy többségi szavazati elv szerint. A többségi szavazati elv érvényesíthetősége azt jelentette, hogy nem a tripartit érdekképviseleti oldalak véleménye érvényesült, hanem a három oldalt delegáló szervezetek képviselőinek voksa. Tehát ezekben az esetekben az OKT nem autonóm tripartit érdekegyeztető szervezetként, hanem - a különböző partikuláris érdekeket is megjelenítő - testületként hozta meg döntéseit. 

289.	Az első ügyrend - kiegészítő mellékletei által megerősítetten - úgy próbálta az OKT legitimitását bizonyítani, hogy mindenáron törvényi legitimációs feltételeket keresett, többnyire az OKT által (átvállaltan) gyakorolt funkciók korábban törvénybe emelt részeinek felidézése által. Azonban ezek a törvényi bekezdések egyáltalán nem az OKT törvényi legitimációját adták, hanem csak az általa ellátott funkciókét. Illetve: a törvényi előírások adott esetben pontosan az érdekegyeztetés autonómiáját kérdőjelezték meg. Ezen ügyrend szerint az OKT munkájának szakmai és technikai előkészítését, az OKT döntéseinek végrehajtását a Munkaügyi Minisztériumban működő szakértői apparátus (Titkárság) biztosítja (Ügyrend, 14. pont).

Az OKT megalakulását követően működésének alapját a következő dokumentumok, illetve jogforrások képezték: a.) Az ÉT Tájékoztatója az  1991. január 25-i ülésről, amelyben  az ÉT kimondta az OKT megalakítását; b.) az 1988. évi XXIII. törvény a Szakképzési Alapról; c.) a 7/1988. MT rendelet az iskolarendszeren kívüli szakmai oktatásról; d.) az Oktatási Törvény (1985. évi I.Tv) módosításáról szóló 1990. évi LXVIII. Tv. 3. §. (Lásd részletesebben: Szalai-Kalmár, 1994.)

Az OKT első ügyrendjének 2. sz. mellékletében pl. az OKT törvényi legitimitására szolgáló utalásokat találunk. Például: "Az iskolarendszeren kívüli szakmai oktatás tekintetében a törvény irányítási-szabályozási elvként kötelezően előírja a tripartit-elv érvényesítését, tehát az Országos Képzési Tanács - bár a jogszabály nem nevezi meg - törvényi legitimitással bír". Lásd: Az OKT hatáskörének törvényi (jogi) szabályozása. 2. sz. melléklet az OKT ügyrendjéhez. Bp., 1991. márc. 14., 1. old.

290.	Az OKT nevesítését, törvényi legitimációját  a Foglalkoztatási Törvény 1991. év végi   módosítása hozta meg.  Ekkortól már az FLT tartalmazta az OKT jogait és egyenrangúként nevesítette az MPB-vel. Ugyanebben az évben került módosításra a Szakképzési Alapról szóló 1988. évi törvény az 1991. évi CIII. törvénnyel, amely a Szakképzési Alap tekintetében alapozta meg az OKT jogosítványait, bár nem nevezte meg e bizottságot.

Az 1991. évi LXXXIX. tv. a foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény módosításáról.

Az FLT 10/A. par. szerint az OKT a munkaerőpiaccal összefüggő képzési érdekegyeztető tevékenység keretében: 1./ dönt a képzési célra az FA-ból az MPB által a hatáskörébe utalt, valamint más forrásokból elkülönített pénzeszközök felhasználásának elveiről és arányairól; 2./ támogatja a munkanélküliek számára szervezett országos és helyi munkaerőfejlesztő programokat; 3./ javaslatot tesz a munkaerőfejlesztő és -képző központok létesítésére, a fejlesztésükre vonatkozó elvekre, előzetes véleményezési jogot gyakorol a munkaerőfejlesztő és -képző központok igazgatóinak kinevezésével és felmentésével kapcsolatban; 4./ véleményezi a munkaerőfejlesztő és -képző központok működését; 5./ hozzájárul képzési célú alapítványokhoz; 6./ véleményezi a képzést érintő jogszabálytervezeteket.

291.	1993 júliusában a parlament elfogadta a Szakképzésről szóló törvényt (1993. évi LXXVI. tv.), amely sok tekintetben új helyzetet teremtett az OKT számára. A törvény 8. paragrafusa az OKT státuszát, valamint feladatait, jogait is meghatározta. Az elszórt hivatkozások és jogok helyett egységes szerkezetben törvényi szintre emelkedett az OKT, amelynek e törvényben történő meghatározásakor már nem szerepelt az a körülmény, hogy az ÉT-nek szakbizottsága. Egyben módosításra kerül az FLT 9. és 10/A. paragrafusa is, amely egyértelműen (csak) a foglalkoztatási érdekegyeztetést helyezte az MPB hatáskörébe, a munkaerőpiaccal összefüggő képzési érdekegyeztető tevékenységet pedig az OKT-ra bízta. (A jogi szabályozás összefüggéseiről lásd a 34-35. és 38. pontokat is.)

292.	Az ÉT-től való tudatos távolodásra utalt az is, hogy az ÉT Alapszabályával ellentétben már négy szereplőt nevezett meg a törvény az érdekegyeztetésben részt vevő felek felsorolásánál (ezzel mintegy tagadva a tripartizmus érvényesülését). A törvényben megjelent a "gazdasági kamara", amelyről nem volt eldönthető, hogy a leendő köztestületi kamarák részvételét jelenti-e (amelyek érdekképviseletként - a kamarai törvény szerint - nem funkcionálhatnak), vagy esetleg a szakmai kamarákat.

293.	Az OKT 1993. júniusában elfogadott új ügyrendje már nem nevesítette az OKT-t az ÉT Bizottságaként, "önálló" jelzővel ruházta fel magát, csak utalások voltak  az ÉT-vel létező kapcsolatokra. A bizottság jogaira vonatkozó rendelkezések a korábbinál sokkal kiérleltebbek, a fogalmazás kellően általános, így gyakorlatilag nem csorbíthatta a bizottság lehetőségeit. A (korábbi) ügyrend  mellékletét képező szabályok elmaradtak. Az első ügyrendhez képest az érdemi változások (Szalai-Kalmár, 1993) a következők:

Az Országos Képzési Tanács ügyrendje. Bp., 1993. június 8.

•	megjelent a tárgyalócsoportok belső ügyrendje;
•	legalizálta a (nagyszámú) albizottságok működését;
•	létrehozta a társelnöki rendszert, az ülések levezetését  rotációs formában írta elő;
•	az egyéni szavazás módszerének alkalmazását az oldalak konszenzusos megállapodásához kötötte és döntési alapelvként a konszenzust nevezte meg;
•	az OKT titkárságára a korábbinál részletesebb szabályozást tartalmazott, legalizálta az időközben kialakult szokásjogot. Kimondta, hogy az OKT titkársága a MüM önálló - főosztályi szintű - szervezeti egysége, ezzel is erősítve az OKT-nek az ún. nem autonóm érdekegyeztető-intézmény szerepét.  

294.	A Bizottság működésének tapasztalatai alapján (Munkácsy, 1993; Pék, 1993; Szalai-Kalmár, 1993) megállapítható, hogy:
•	a munkaerőpiaci érdekegyeztetés egységéért kiálló szakértők véleménye szerint az OKT léte, tevékenysége - az átképzésre szolgáló pénzeszközök felhasználásában - lényegében felesleges, mert más foglalkoztatási célú anyagi forrásokhoz hasonlóan az MPB-n, illetve a megyei Munkaügyi Tanácsokon keresztül a feladat megoldható; vagyis az OKT egy felesleges fogaskerék a gépezetben (Munkácsy, 1993:13-14). A mesterségesen kettészakított foglalkoztatáspolitikai érdekegyeztetés - a különben is szűk - anyagi eszközök párhuzamos felhasználásához vezetett, gyengítette az aktív eszközök működésének hatékonyságát, végső soron pazarláshoz vezetett (Pék, 1993:14-15).
•	az OKT a regionális átképző központok létrehozásával, rendkívül drága működtetésével, a képzendők átképző központokhoz "terelésével" felborította a képző intézmények esélyegyenlőségét. Egyes szakértői vélemények szerint az FA-ból támogatott aktív foglalkoztatáspolitikai eszközök közül nem indokolt az átképzéseket olymódon is kiemelni, hogy azok felhasználását egy, az MPB-től elkülönülő és jelentős mértékben más működési gyakorlatot folytató szervezet befolyásolja. A MüM-ön keresztül az is elérhetővé vált, hogy 1993 szeptemberétől már az FA biztosítja az átképző központok létesítésének költségei, amelynek szükségességét még az OKT Munkáltatói oldala is egységesen megkérdőjelezte;

OKT egységes Munkáltatói Oldal-vélemény. Bp., 1993. november 30. Kézirat.

•	a MüM és az MPB gyakorlata, kísérletei bebizonyították, hogy az ún. központi foglalkoztatási programoknak, pályázatoknak - propagandisztikus hatásukon kívül - különösebb jelentősége nincs a foglalkoztatási helyzet javításában. Ugyanakkor az OKT-n belül rendkívül erőteljesen érvényesült az a nézet, amely szerint az átképzési forrásokat központi döntéssel és szervezetenként kell elosztani (Munkácsy, 1993:34); 
•	az OKT-nak konkrét, operatív döntési jogosítványai is vannak: az ÉT bizottságok között a legtöbb konkrét döntési jogosítvánnyal bír. A tárgyalóküldöttségek képviselői a pályázatok elbírálását tartják az OKT működése legszűkebb keresztmetszetének, ez emészti fel az energiák döntő többségét, az idő legnagyobb részét, bár egyben ez a bizottság leglátványosabb tevékenysége. Egy kialakított hierarchikus rendszerben a szakbizottságok végzik az előzetes értékelést és minősítést, majd a bizottságok tesznek előterjesztést a döntésre. Pályázati kiírásonként több száz pályázat érkezett az OKT-hoz. Ezeket a bizottság igyekezett egyfajta objektív értékelési rendszer szerint minősíteni, egy sajátos szempontrendszert kialakítani. A pályázatoknál szükségszerűen a bizottságnak operatív döntéseket kellett hoznia, ezzel kapcsolatban sorra jelentek meg az összeférhetetlenségre és a személyes érdekeltségre vonatkozó vádak. Megfogalmazódott egy kialakítandó etikai kódex igénye is (Szalai-Kalmár, 1993:24, 26, és 29); Kérdéses a pályázatok bírálatában résztvevő szakértők, képviselők finanszírozása.

A pályázati rendszer nagymértékű elterjedtsége ellenére sem teremtődött meg a pályázatok értékelésének és minősítésének szakmai-technikai alapja Magyarországon. A minősítésre késztetettek (gyakran kényszerítettek) nem képesek olyan objektív rendszert kialakítani, amelyek alapján - a gyakorlatban általában bonyolult - pályázati esetek összemérhetőek lennének. Ugyanakkor kialakult a "pályázati lobby". A pályázatíró vállalkozások a várhatóan megítélt pályázati összegek százalékában határozzák meg  tarifájukat. A bírálókat oly módon állítják nehézségek elé, hogy (látszólag) bonyolult - de áttekinthetetlen - számításokkal tűzdelik a pályamunkákat, s előbb - nagy erőfeszítéssel - a bírálónak az alkalmazott matematikai-statisztikai apparátról kellene bebizonyítania annak használhatatlanságát, s csak ezt követően nyúlhatna a pályázat tartalmi elemei felé. Éppen ennek nehézségei okán - a rendkívül kedvező - megtérülési adatok versenyévé válik egy-egy monstre pályázat.

•	az OKT kormányzati oldala a MüM köré szerveződött, az előterjesztések többségét ez az oldal készíti és terjeszti be. "Szinte kizárólagosan birtokolják az információkat", ezeket "eszközként tudják felhasználni, s a bizottság bürokratikus működésének erősítésével a képviselők egyre inkább belevesznek az információkba" (Szalai-Kalmár, 1993:28); 
•	a munkáltatói  oldalon általában a konföderációk apparátusából kerültek ki a delegáltak, azonban közülük főállásban senki sem foglalkozott szakképzéssel. A szakképzési rendszerben érdekelt munkáltatói szervezetek általában képviseltették magukat az oldalon.  A szervezetek képviselői - időhiány és a területi szervek nemléte okán - általában nem kértek a tagszervezetektől előzetes véleményt a tárgyalandó kérdésekben, többnyire a szervezetek vezető szervei formáltak véleményt; 
•	a munkavállalói oldalon általában pedagógusok foglaltak helyet, s többnyire egyéni belátásuk és munkavállalói tapasztalataik alapján nyilvánítottak véleményt. Sok vita folyt arról, hogy az oldal a képző iskolák (a pedagógusok) vagy a munkavállalók érdekképviseletét látja-e el;
•	az OKT Titkársága az OKT-tól függetlenül működik, a bizottságnak még a titkárság-vezető kinevezésében sincs egyetértési joga. A Bizottságnak a Munkaügyi Minisztériummal való kapcsolódási szabályairól és felépítéséről az ügyrend gyakorlatilag nem rendelkezett;
•	az OKT-nek az ÉT plenáris ülésével csupán formális kapcsolata volt. Az ÉT plenáris ülése hosszú szünet után csupán az oktatási törvény tervezetét vitatta meg. Egyes érdekképviseleti szervezeteknél az OKT képviselők és az ÉT plenáris képviselők  között van - főként informális koordináció - de sehol sem formalizált a kapcsolat;
•	sem az OKT-nak, mint bizottságnak, sem a Titkárságnak nincs működő információs rendszere a regionális tanácsok (a Megyei Munkaügyi Tanácsok) felé. Az OKT  csupán  működésének első évében adott írásos formában irányelveket a tanácsok számára.  "Az információáramlás leginkább egyetlen csatornára korlátozódik, amikor elosztják a pénzt és ezeket közlik a Megyei Munkaügyi Tanácsokkal". (Szalai-Kalmár, 1994:29) A Szakképzési Alap nagyobb részét a megyék között decentralizálták, így a döntési jogokat is átadták számukra, ennek ellenére semmilyen érdemi kapcsolat nincs velük. Az OKT  munkáltatói és munkavállalói oldala sem tartott közvetlen kapcsolatot a Munkaügyi Tanácsokkal. (Lásd az 53. pontot is);
•	az OKT-n tárgyalt napirend megoszlása (a bizottság működésének első két évében) a következő volt a témacsoportok között: Foglalkoztatási Alap 10 %; Szakképzési Alap: 18,4 %; jogszabályok: 20 %; Átképző Központok: 9,2 %; szakmai tájékoztatás-konzultáció: 12 %; belső működés: 9 %; egyéb: 21,4 %. Ugyanakkor egy-egy pályázat bírálatakor 300-500 pályamunkát minősítettek;
•	az OKT munkájában résztvevő képviselők általában elégedetten nyilatkoztak a Bizottságról. Szemükben nagyon kiegyensúlyozottnak és békésnek tűnt az OKT-ban folyó munka az ÉT plenáris üléséhez képest. "Nem voltak komoly botrányok, nem próbálták megkerülni őket, a megállapodásokat a kormányzati fél betartotta" (Szalai-Kalmár, 1994:26)

295.	Már az OKT első ügyrendjének önellentmondásai is arra utaltak, hogy a Bizottság különböző döntési kompetenciákat feltételező - különböző törvényekben szabályozott - funkciók összeházasításával, centralizálásával kívánta sajátos szerepét kialakítani az érdekegyeztetés intézményrendszerében. Ezekhez a funkciókhoz azonban - az évek során - különböző típusú "érdekegyeztetési modellek" társultak, mégpedig olyanok, amelyek kompatibilitása nem volt biztosítható. Ezért kényszerült az OKT működésének kezdeti időszakában arra, hogy a különböző funkciókban meghozandó döntéseknél más-más típusú (érdek)egyeztető szervezetként működjön: hol korporatív testületként, hol pedig nem autonóm érdekegyeztető fórumként. Az évek múlásával egyértelműen a korporatív testületi vonások váltak dominánssá a Bizottság működésében.

296.	Úgy tűnik, hogy 1994 során az OKT-ban megfogalmazódott az igény az MPB-vel kialakult viszony rendezésére, az együttműködés új formáinak keresésére. Az OKT többször tárgyalta a második ügyrend módosítására tett javaslatokat, azonban ezek elfogadására nem került sor.

Az  OKT által létrehozott ügyrendi ad hoc bizottság 1994. március 19-én például a következők beiktatását  javasolta az OKT ügyrendjébe: "Együttműködik a Munkaerőpiaci Bizottsággal, szükség szerint - de évente legalább két alkalommal közös plenáris ülést tartanak, melyeken megvitatják és egyeztetik a munkaerőpiac változásaihoz kapcsolódó képzési feladatokat. Az OKT a munkaerőpiaci képzések forrásainak biztosítása érdekében - a főbb irányokat s az ezekhez szükséges pénzeszközöket tartalmazó - testületi javaslatot készít és azt eljuttatja az MPB-hez. A Foglalkozási Alapból képzési célra biztosított összeg felhasználási módját az MPB egyetértésével kialakított eljárásrend tartalmazza. A felhasználásról a tárgyév lezárásakor az MPB részére e1számolást küld az OKT".  Javaslat az OKT ügyrendjének módosítására. Bp., 1994 április 11. Kézirat.

Privatizációs Bizottság 

297.	A Privatizációs Bizottság az ÉT Ügyrendjének elfogadását követően, 1991 májusában jött létre. Azt megelőzően - szórványosan az ÉT-hez eljuttatott - tulajdonpolitikai és privatizációs kérdéseket a Gazdasági Konzultatív Bizottság tárgyalta meg. A Bizottság 1993. júniusáig - a partnerek megállapodásának megfelelően - az ÉT Ügyrendje alapján dolgozott, ezt követően kísérlet történt egy önálló ügyrend kialakítására, amelyet végül 1993. október 27-én fogadtak el. 1993 júniusában az ÁVÜ vállalta a Bizottság működtetését és ettől kezdődően ellátta a titkári teendőket. Korábban az ÉT Titkárságának közvetlen segítségével működött.  Az ÁVÜ  - a bizottság tevékenységéhez elvileg legközelebb álló szervezet - hosszú ideig igyekezett az egyeztetési teendőktől elzárkózni, míg végül (az 1992-93. során mind jobban felerősödő társadalmi igény nyomására) vállalta a Privatizációs Bizottsággal való intenzívebb "kapcsolatot".

A Bizottságot az ÉT 1991. szeptemberben elfogadott Alapszabálya már, természetesen, nevesítette.

Az ÉT Privatizációs Bizottságának ügyrendje. 1993. október 27.

298.	Az Ügyrend szerint a Bizottság azzal a céllal jött létre, hogy az ideiglenesen és tartósan állami tulajdonban lévő, valamint a kincstári vagyon kezelését, értékesítését, hasznosítását, védelmét érintő kérdésekben elősegítse a kormány, a munkáltatók és a munkavállalók érdekeinek, törekvéseinek, konfliktusainak a feltárását, egyeztetését,  az érdekütközések megelőzését. Makroszintű megállapodásokat kössön, valamint részt vegyen a kormányzati (pl., PM, IM, ÁVÜ,  ÁVRT, kincstári vagyonkezelő szervezeti) döntésekben és a parlamenti döntések előkészítésében, azok előzetes véleményezésében. Közreműködjön kollektív érdekviták rendezésében az ÉT, valamint a saját ügyrendjében meghatározott jogosítványok szerint. A Bizottság működése - a privatizációs folyamattal összefüggésben - érintheti az önkormányzati, valamint a magántulajdonban lévő vagyoni kört is.

299.	A Bizottság üléseiről  csak 1993 közepétől készülnek emlékeztetők, így a Bizottság munkájának rekonstruálása bizonytalan. Fontos támpontot jelent viszont az, hogy a munkavállalói oldal minden esetben - a munkáltatói oldal esetenként - írásban összegezte és előzetesen átadta egyeztetett álláspontját a megvitatott előterjesztésekről. Mindkét oldal az ülések előtt rendszeresen oldalegyeztetéseket tartott.

300.	A Bizottság működésének tapasztalatai szerint (Gábor-Hartai-Szabó, 1993; Szabó, 1994;) megállapítható, hogy:
•	A Bizottság 1991-1993. évi működése során a kormányzati oldal - a másik két oldal ismételt és folyamatos kérése ellenére - nem  tartotta magát az ÉT Ügyrendjéhez: a szociális partnerek által kért anyagokat nem terjesztette a Bizottság elé, illetve az ügyrendben előírt határidőket túllépve, a kormányzati jóváhagyás megtörténte, a Parlamenthez való benyújtása után élt ezzel, pl. olyan fontos előterjesztések esetében, mint az 1992. és 1993. évi Vagyonpolitikai Irányelvek; 
•	így a munkaadói és a munkavállalói oldal részben csak utólag fejthette ki véleményét. Ebben a szituációban a kormány vállalta, hogy a bizottságban, illetve az ÉT plenáris ülésén konszenzust elért javaslatokat a parlamentben támogatja akkor, ha azoknak önálló képviselői módosító indítvány formájában való pótlólagos parlamenti beterjesztéséről gondoskodnak a javaslattevők. Több kérdésben azonban a kormányoldal sem a bizottsági vitában, sem a parlamenti bizottságokban nem tett engedményt;
•	a Bizottság munkavállalói és munkáltatói oldala legtöbbször arra kényszerült, hogy az érdekegyeztetési munkához szükséges információkat és statisztikai adatokat saját csatornáin szerezze be, a szervezetek el- és ki voltak zárva bizonyos, főként az ÁVÜ-nél megtalálható  privatizációs információkból;
•	a Bizottság az általa tárgyalt előterjesztések egy részét kapta csak meg olyan "munkaközi állapotban", amikor még volt lehetőség a bizottságban elfogadott kompromisszumos megállapodások beépítésére a tervezetekbe (példaértékű volt, hogy az Igazságügyi Minisztérium több törvény előkészítése során már a tárcaszintű szakértői egyeztetésre is meghívta a szociális partnerek képviselőit, s javaslataikkal érdemben foglalkoztak (ez történt az 1992. évi LIII., LIV., LV. törvények előkészítésekor). Jelentősnek minősítették az érdekképviseletek a Kormány 119/1991. (IX.12.) számú rendeletének (az állami vállalatok átalakulásával és az állami tulajdon privatizálásával összefüggő munkavállalói beleszólásról) munkálataiban való közreműködési lehetőségüket; 

Ezek az 1992. évi törvények a tartósan állami tulajdonban maradó vállalkozói vagyon kezeléséről és hasznosításáról; az időlegesen állami tulajdonban lévő vagyon értékesítéséről,  hasznosításáról és védelméről; valamint az állam vállalkozói vagyonára vonatkozó törvényekkel összefüggő jogszabályok módosításáról szóltak.

•	különös eljárási módot jelentett a bizottság életében a Munkavállalói Résztulajdonosi Program (MRP) előkészítése és vitája. Ebben az esetben a bizottság munkavállalói oldalának képviselői, szakértői bekapcsolódhattak az első tervezet készítésébe, amikor azonban az előterjesztés készítői lényegesen módosították koncepciójukat, akkor kizárták a bizottsági szakértőket a további munkából. Így, bár a téma alakításához időben lehetőség lett volna hozzájárulni, erre más ok miatt nem kerülhetett sor; 
•	a szociális partnerek a bizottságban folyamatosan felvetették és hiányolták, hogy nem készült a privatizációra átfogó kormányzati koncepció, így ez nem  kerülhetett társadalmi vitára sem. Helyette az ÉT plenáris ülése és a Privatizációs Bizottság is egy, a kormány által elfogadott változatot vitathatott meg, a Parlament pedig csak tájékoztatásul kapta azt meg;
•	nagyrészt a Privatizációs Bizottság fellépésének tulajdonítható, hogy a munkavállalók beleszólási jogait az átalakulás és a privatizáció menetébe előbb kormányrendelet, majd törvény szabályozta, s némileg javultak a munkavállalók tulajdonhoz jutásának feltételei is;
•	a Privatizációs Bizottságot 1991-ben, egy alkalommal meghívták a Parlament Költségvetési bizottságának ülésére, valamint 1992. őszén a Parlament Gazdasági Bizottságának ülésére, ahol az önálló képviselői módosító indítvány formájában megjelent javaslataikat - amelyeket a Privatizációs Bizottságban a munkavállalói oldal kezdeményezett - tárgyalták. A Privatizációs Bizottság tagjai szót kaptak, kifejthették álláspontjukat, de részvételük a végső eredmény szempontjából formális volt. Több kérdésben hasonló lehetőség adódott a bizottsági elképzelések parlamenti érvényesítésére 1993-ban is. A bizottság kezdeményezte, hogy egy képviselője a parlamenti bizottságok privatizációs ülésein minden alkalommal részt vehessen;
•	a munkavállalói oldal megítélése szerint a Bizottságnak fontos szerepe volt abban, hogy 1993. októberi ülésén - a kormány 1994. évi Vagyonpolitikai Irányelveinek tárgyalásakor - sikerült érvényesítenie szándékait, s így a bizottsági vita következményeként bekerültek olyan fontos kitételek az Irányelvekbe, mint: 1./ a privatizáció során megkötött adásvételi szerződéseknek a munkavállalók foglalkoztatási, jövedelmi, jóléti-szociális ellátására vonatkozó fejezeteit át kell adni betekintésre az adott munkahelyek szakszervezeti képviselői számára; valamint, 2./ az ÁVÜ köteles kivizsgálni és szükség esetén bírósági eljárást kezdeményezni, ha valamely kérdésben a vevő (az új tulajdonos) eltért az általa vállaltaktól, s ezt a szakszervezetek jelezték;
•	a Bizottság kitűzött ülései 1993-1994 során is nagy gyakorisággal elmaradtak. Az 1994-es kormányváltás bizonyos tekintetben változást hozott a Bizottság működésének körülményeiben, ugyanakkor több területen változatlanul folytak az események. Komoly eredménynek tekinthető, hogy az új Kormány által kinevezett privatizációs kormánybiztos hivatalba lépését követően lehetővé tette azt, amiért korábban a Privatizációs Bizottság több, mint egy évig hiába küzdött: az illetékes ágazati szakszervezetek képviselői rendszeres meghívottként minden Privatizációs Ágazati Bizottsági (PÁV) ülésen jelen lehetnek, s a privatizációs döntésekkor, illetve azok előkészítésekor kifejthetik a munkavállalók érdekeinek képviseletében javaslataikat (Szabó, 1994);

Gondoltunk itt többek között a következő - tervezett - ülésekre: 1993. december 10.; 1994. május 3. Lásd: Szabó (1994).

•	Ugyanakkor a korábbi évek gyakorlata folytatódott más területeken: mind az új privatizációs törvénytervezetet, mind a privatizációs kormánystratégiát csak a kormánydöntés után tárgyalhatta meg a Privatizációs Bizottság. A Bizottság ülésén több fontos kérdésben megegyezés született, azonban ennek érvényesítésére csak a korábbi út maradt: önálló képviselői módosító indítványokként kerültek beterjesztésre a Parlament elé;
•	a Bizottság munkavállalói oldala a kialakult helyzetet úgy ítélte meg, hogy jelentős még azoknak a munkavállalói témajavaslatoknak a száma, amelyeket a szakszervezetek szerettek volna a Bizottságban megtárgyalni, azonban a kormányzati oldal - többszöri kérés ellenére - sem volt hajlandó azokat tárgyalásra beterjeszteni (így pl. az ÁVÜ versenyeztetési szabályzatának áttekintését, különös tekintettel a foglalkoztatási szempontok figyelembevételére a versenykiírásokban, s az ajánlatok elbírálása során; a privatizációs célú külföldi segélyek, támogatások felhasználásának vizsgálatát, stb.). E problémák nyomán felvetődött, hogy hiányos a Bizottság Ügyrendje: ugyanis nem ír elő olyan kötelezettséget, hogy valamely oldal felkérésére - az illetékességi körbe egyébként beletartozó kérdésekről - a felkért másik oldal képviselőinek  tájékoztatást kelljen adni.

Emlékeztető az ÉT Privatizációs Bizottságának 1994. november 16-i üléséről.

301.	Összességében úgy fogalmazhatunk, hogy a Privatizációs Bizottság az érdekegyeztetésre - hosszú időn keresztül - csupán formális lehetőséget biztosított, a privatizációs politika, a privatizációs döntések stratégiai kérdéseinek alakítására, érdemi befolyásolására a szociális partnereknek - az általuk elvárt mértékhez képest - nem sok esélye volt. Ennek ellenére a Bizottság tevékenysége mégis fontos volt, amit az előző pontban összegzett érdekegyeztetési tapasztalatok is jól szemléltetnek.

Az ÉT Privatizációs Bizottsága munkavállalói oldalának állásfoglalása a kormány privatizációs stratégiájához és törvénytervezetéhez. Bp., 1994. november 16.

Szociálpolitikai Bizottság 

302.	Feladata az ÉT Ügyrend (1990) szerint: az állami szociálpolitikai koncepció, illetve intézkedések (így a nyugdíjrendszer és nyugdíjak emelése, családi pótlék, GYED, GYES, stb.) megvitatása, véleményezése, közös álláspont kialakítása.

303.	A Szociálpolitikai Bizottság, ma is érvényes ügyrendje szerint (amelyet 1990. decemberében fogadtak el) a Bizottság azért jött létre, hogy: a kormány, a munkáltatók és a munkavállalók társadalombiztosítási, szociálpolitikai, vagy a szociálpolitikát érintő érdekeinek, törekvéseinek, konfliktusainak feltárását, egyeztetését elősegítse. A Bizottság feladata, hogy részt vegyen a makroszintű megállapodások megkötésében, a kormányzati és parlamenti döntések előkészítésében, előzetes véleményezésében, és közreműködjön a kollektív érdekviták rendezésében.

304.	A Bizottság működésének tapasztalatai (Gábor-Hartai-Szabó, 1993; Soósné Bölczy, 1993) szerint:
•	A Bizottság a társadalombiztosítás ellátási-, gazdálkodási- és irányítási rendszerével, a szociális gondoskodás körébe tartozó ellátások és szolgáltatások feltételeivel, az egészségügy szervezeti, gazdálkodási és finanszírozási kérdéseivel, a megváltozott munkaképességüek helyzetével foglalkozott;
•	a Társadalombiztosítási Önkormányzatok megalakulása alapvető változást jelentett a bizottság munkájában, ugyanis a társadalombiztosítás érdekegyeztetési folyamata áttevődött az ÉT-ből az Önkormányzatokhoz. Ennek ellenére a fő problémák az ÉT-ben továbbra is megjelentek, hiszen az életszínvonal-politika jelentős eleme a társadalombiztosítás, az egészségügyi ellátás, így a gazdasági-szociális stratégiáknak változatlanul részét alkotja a szociálpolitika;
•	a bizottsági ülésekre általában kormányzati (népjóléti minisztériumi, vagy OTF) előterjesztésben kerültek be az anyagok, többségében jogszabály tervezetek, vagy a Kormány részére készített koncepcionális anyagok;
•	a Bizottságban a tárgyalások - egyetlen eset kivételével - igen nyugodt, tárgyszerű, "szinte baráti" légkörben zajlottak. Szakmai érvek feszültek egymásnak, s a konszenzus létrejöttének elmaradását a legtöbb esetben nem szakmai indokok, hanem a finanszírozás hiánya okozta; 

A munkavállalói oldal ügyvivője egy tanulságos, szociológiai magyarázatot adó mozzanatra emlékezett a bizottság életéből: a legelső "bizottsági ülésen keményen 'belemartunk' a témával kapcsolatban az előterjesztőkbe. A következmény: a mai napig ilyen átfogó anyagot a Bizottság elé nem terjesztettek." (Soósné Bölczy, 1993:9-10)

•	a tapasztalatok szerint - a különböző törvénytervezetek vitája során - azokban a kérdésekben, amelyekben a Bizottság ülésén nem sikerült megállapodni, az ÉT plenáris ülésén is fennmaradtak a véleménykülönbségek. Ezzel szemben a különböző koncepcionális anyagok kérdésében, illetve az ún. "egyszeri emelési intézkedésekben" felmerült bizottsági ellentéteket az ÉT plenáris ülésén sikerült valamilyen módon feloldani; 
•	a Bizottság munkájának eredményessége, - a törvényalkotásra gyakorolt befolyás szempontjából - pozitívan ítélhető meg, a kormányzati oldal is (néhány témakör kivételével) figyelemmel fogadta a szociális partnerek észrevételeit;
•	a Bizottság és az ÉT plenáris ülés közötti kapcsolatot kiegyensúlyozottság jellemezte, a bizottsági szakértőket mindhárom oldal rendszeresen meghívta a plenáris ülés napirendi vitáira;
•	a Parlament Szociálpolitikai, Családvédelmi és Egészségügyi Bizottságába a Szociálpolitikai Bizottság két ügyvivőjét delegálhatta 1992-től, ahol kifejthették véleményüket, bár "az ÉT és a Parlament kapcsolata ma sincs igazán sínen";
•	a Bizottság nem foglalkozott a munka világának egyik legfontosabb szociális kérdésével, a munkahelyi szociális ellátásokkal, s nem tárgyalta a biztosítottakat közvetlenül és jelentősen érintő egészségügyi, illetve egészségbiztosítási szabályokat sem;
•	a Bizottság munkavállalói oldala fontos eredménynek értékelte, hogy kezdeményezésükre - 1975 óta először - sikerült a korkedvezményben részesülő munkakörök számát (1992-ben) bővíteni, a kormány erőteljes ellenállása ellenére;

A közúton, menetrendszerű közlekedésben dolgozó járművezetők korkedvezményben részesülését a "zártkörű" nyomásgyakorlás kilátásba helyezése is segítette: az ország összes menetrendszerű buszjáratának gépkocsivezetője sztrájkra, illetve demonstrációra ugrásra készen várta a tárgyalások kimenetelét. Ugyanakkor a Szociálpolitikai Bizottság ülésén - az esetleges sztrájkról - egyetlen szó sem hangzott el, bár a tárgyaló felek mindegyike  tisztában volt a helyzettel.  (Soósné Bölczy B., 1993).

•	a Bizottság munkájában bizonyos törést jelentett  (pontosabban az ülések számának mérséklődését váltotta ki) a TB-önkormányzatok létrejötte, 1994 során összesen  három ülést tartottak.

305.	A Szociálpolitikai Bizottság egyike volt azoknak az ÉT bizottságoknak, amelyek a legkövetkezetesebben vállalták a szakbizottság szerepet: s a szakmai vélemények ütköztetésével, az érdekek feltárásával előkészítették a plenáris ülések munkáját. 

c.) ÉT bizottságok: hasonlóságok és különbségek 

306.	Már az előző rész is, amely sorra vette az ÉT különböző bizottságait, egy sor jellegzetesen eltérő sajátosságra mutatott rá. A Zárójelentésnek ebben a részében a bizottságok szisztematikus összehasonlítására teszünk kísérletet, néhány kiemelt dimenzió mentén. Ezek a következők:
•	tárgyalóküldöttségek szervezeti összetétele;
•	a bizottságok közötti együttműködés;
•	a bizottságok működésének szabályozottsága (önálló ügyrend léte);
•	a bizottsági ülések jellemzői;
•	a döntések befolyásolhatóságának mértéke, gyakorisága a bizottságokban;
•	a bizottságok és a Parlament kapcsolata.

Tárgyalóküldöttségek

307.	Az egyes bizottságok tárgyalóküldöttségeinek szervezeti összetétele - az önszerveződés elvének deklarált érvényesülése ellenére - fő vonalakban leképezi az ÉT plenáris ülésén résztvevő szervezetek összetételét, s időben sem mutat alapvető változást (lásd 12. sz. táblázat). Ennek oka minden valószínűség szerint az, hogy az ÉT-ben képviseletet szerzett szervezetek őrködnek pozícióik felett, s csak bizonyos esetekben (pl. szakmai okok miatt) fogadnak tárgyalóküldöttségükbe új szervezeteket. 

| Bizottság neve | Tárgyalóküldöttség összetétele | | | Együttműködés
| | Kormányoldal | Munkaadók | Munkavállalók | más bizottságokkal

1

Bér- és Munkaügyi Bizottság

MüM; IKM; PM; FM; KHVM; IM; MM

Munkadói oldal szervezetei
 (!!! ; OKISZ)

Munkavállalói oldal szervezetei
(!!!; MSZOSZ)

Információs Biz.
Gazdasági Konzultatív Biz.
Jogi ad hoc Biz
(KIÉT)

2

Gazdasági Konzultatív Bizottság
(Gazdasági Bizottság)

PM; IKM; FM; IM
Gazdasági Bizottságban: (PM)

Munkaadói oldal szervezetei 
MGKMSZ 
Gazdasági Bizottságban:
(MGKMSZ)

Munkavállalói oldal szervezetei
(!; MSZOSZ)
Gazdasági Bizottságban:
(LIGA)

Jövedelempolitikai Biz. Ülései 1992-től közösek a Jövödelempol. Biz.-al.
(1993 novemberétől a Gazdasági Bizottság részévé vált)

3

Információs Bizottság

OMK; MüM;KSH;
PM;

MGKMSZ; ÁFEOSZ; AGRÁRKAMARA;  KISOSZ; OKISZ,   MGYOSZ; MOSZ; VOSZ

Munkavállalói oldal szervezetei**
(SZEF)

Bér és Munkaügyi Biz.

4

Jószolgálati-Etikai Bizottság

Kormányoldal képviselői 
+ ÉT titkár

Munkaadói oldal szervezetei 
+ szakértők 
+ÉT titkár (MGKMSZ)

Munkavállalói oldal szervezetei
+ szakértők
+ ÉT titkár

5

Jövedelempoli-
tikai Bizottság
(Gazdasági Bizottság)

PM

Munkaadói oldal szervezetei

Munkavállalói oldal szervezetei

Gazdasági Konzultatív Biz
Ülései 1992-től közösek a Gazdasági Konzultatív Bizottsággal. (1993.
novemberétől a Gazdasági Bizottság részévé vált)

6

Munkaerőpiaci Bizottság

MüM; PM; IKM; FM; NM; OMK; 
BM; KHVM;
KTM (1994. közepétől);

MOSZ; 
 ÁFEOSZ; MGKMSZ; AGRÁRKAMARA; MGYOSZ; IPOSZ; OKISZ; VOSZ

Munkavállalói oldal szervezetei
(MSZOSZ)
állandó meghívott: Munkanélküliek és Álláskeresők Országos Szövetsége
(tanácskozási joggal)

Országos Képzési Tanács
 (Esetenként közös
ülés OKT-vel)

7

Munkavédelmi Bizottság

OMMF; NM;
 MüM; IKM; ÁNTSZ; MBH;
OEP***

A munkaadói oldal szervezetei (MGKMSZ)

Munkavállalói oldal szervezetei
(ASZSZ)

8

Országos Képzési 
Tanács

MüM; FM; IKM;
KTM; KHVM; MKM; NM; PM; HM;  KSH

Munkaadói oldal szervezetei 
(és a "Gazdasági Kamarák" *)
(MGKMSZ)

Munkavállalói oldal szervezetei
(MSZOSZ)

Munkaerőpiaci Bizottság
(Esetenként közös
 ülés MPB-vel)

9

Privatizációs Bizottság

ÁVÜ; PM; MÜM; IM; ÁVRT

Munkaadói oldal szervezetei
(MGKMSZ)

Munkavállalói oldal szervezetei
(MSZOSZ)

10

Szociálpolitikai Bizottság

NM; PM; OTF

Munkaadói oldal szervezetei
(MOSZ)

Munkavállalói oldal szervezetei
(!; LIGA)

Források:
PHARE Társadalmi Párbeszéd projekt tényfeltáró tanulmányai (1993-1994).; ÉT Titkárság információi; Szakképzési Törvény., 1993; ÉT Bizottságok Ügyrendjei. 1990-1994.

Jelölések:
 - Abban az esetben, ha a tárgyalóküldöttségnek állandó ügyvivője, szóvivője van, s az a bizottság fennállása óta változatlan (ugyanazon szervezethez tartozik), akkor a delegáló szervezet nevét aláhúzással jelöltük.
- Amennyiben az  ügyvivők változásáról információval rendelkezünk, megfelelő számú felkiáltójellel jeleztük a váltások számát, s mellette a jelenlegi ügyvivőt adó szervezetet   Pl.: (!!!; MSZOSZ) = Háromszori ügyvivőváltás; jelenlegi ügyvivő az MSZOSZ.
- Ha közreműködőként a munkavállalói oldal hat  szervezetét jelöltük meg, akkor ez - külön   megjegyzés nélkül - a Szolidaritás Szakszervezeti Munkásszövetség korábbi részvételét is jelenti.                                
- A minisztériumok és a főhatóságok neveinek rövidítésénél a gyakorlatban meghonosodott                               formákat alkalmaztuk.
- Azokat a tárgyalóküldöttségeket, ahol nem csupán a plenáris ülés tárgyalóküldöttségeinek                               szervezeteiből tevődött össze az oldal -  tehát az önszerveződés elve alapján más szervezetek is                               állandó tagként jelen vannak az üléseken - a táblázatban szürke mezőben szerepelnek.

Megjegyzések:
* Az Országos Képzési Tanács munkáltatói (?) oldalán - az 1993-as Szakképzési Törvény 8. paragrafusa szerint - részt vesznek,  vehetnek a "gazdasági kamarák" is. Az OKT ügyrendje azonban - a törvénytől függetlenül - csak tripartit szereplőket nevesített! Mivel a köztestületként létrejövő kamarák érdekképviseleti funkcióval nem rendelkezhetnek(!) - ez tovább bonyolítja a törvényben leírtak értelmezését.
** A szokásjog alapján részt vesz a Bizottság ülésein az Egészségügyi Dolgozók Demokratikus Szakszervezetének a képviselője is.
***  A Munkavédelmi Bizottság kormányzati tárgyalócsoportjának tagjait az új Ügyrend rögzíti. A táblázat szerinti néhány rövidítés: ÁNTSZ (Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat; MBH (Magyar Bányászati Hivatal); OEP (Országos Egészségbiztosítási Pénztár).

12. sz. táblázat: Az ÉT bizottságai és a tárgyalóküldöttségeket alkotó szervezetek
(1994. december 31-i állapot) 

308.	A tárgyalóküldöttségek összetételéről megállapítható, hogy: a kormányoldal összetétele mutatott leginkább változatos képet. Egyrészt három bizottságban is főhatóság, vagy nem miniszteriális állami intézmény töltötte be az oldalszervezői, "ügyvivői" szerepet (Információs Bizottság, MVB, Privatizációs Bizottság), s ezek közül az első kettő a leginkább szervezett és "dokumentált" bizottságok közé tartozik. A kormányoldal küldöttségeiben összesen nyolc, minisztériumokon kívüli szervezet vett részt az érdekegyeztetésben (ÁNTSZ, ÁVRT, ÁVÜ, KSH, MBH, OEP, OMMF, OMK, OTF). A Bizottságok között rendkívül nagy a szóródás a kormányoldalon résztvevő szervezetek számában. Volt olyan bizottság, ahol döntően csak egy minisztérium (Jövedelempolitikai B.: - PM) vett részt rendszeresen a tárgyalásokon, míg máshol  - meghatározott témákban - 9 minisztérium (OKT). (Gábor-Hartai-Szabó, 1993)

309.	A legutóbbi időkig munkaadói oldalon sem vett részt minden országos szervezet mindegyik bizottság munkájában (illetve csak szakértői szinten képviseltette magát). A tényfeltáró tanulmányok azt erősítették meg, hogy néhány bizottságnak (oldalnak) nem volt tagja folyamatosan minden érdekképviselet (pl. MPB, MVB). Az is előfordult, hogy egyes bizottságok tevékenységébe csak később kapcsolódott be néhány érdekképviselet (pl. az IB tevékenységébe a VOSZ 1994 augusztusában). Még gyakoribb volt az, hogy valamely szervezet - formális tagsága ellenére - tartósan távol maradt valamely bizottságtól, illetve csak szporadikusan vett részt a munkában (Garzó, 1992; Gábor-Hartai-Szabó, 1993). Egyetlen olyan bizottság létezik - az OKT - amelynek munkáltatói oldalán a "gazdasági kamarák" képviselői is szerepet vállalhatnak, mégpedig törvényi felhatalmazás szerint (lásd a 292. pontot). Ügyvivői szerepet állandó jelleggel két szervezet kapott (MGKMSZ öt bizottságban, a MOSZ kettőben). Az MGKMSZ a jelenlegi 9 (Alapszabály szerint 10) ÉT bizottság közül 6-ban ügyvivői szerepet lát el. A bizottságok több mint felében eddig folyamatosan ugyanaz a szervezet adta az ügyvivőt. Ezek a tényadatok is jól illusztrálják, hogy  melyik szervezet tulajdonít nagy fontosságot az adott bizottságnak, illetve melyik képes egyáltalán részvételével, szakértői által a közreműködésre.

A VOSZ Elnökének levele az Információs Bizottság titkárához. Bp., 1994. augusztus 23.

310.	A bizottságok munkavállalói oldalán minden ÉT plenáris ülésen oldaltagsággal rendelkező érdekképviselet jelen volt, igaz, eltérő intenzitással. Rajtuk kívül két bizottságban foglalt helyet más ("külső") szervezet, az Információs Bizottságban megfigyelőként az Egészségügyi Dolgozók Demokratikus Szakszervezete (Gábor-Hartai-Szabó, 1993; Szatmáry, 1993), a Munkaerőpiaci Bizottságban pedig - tanácskozási joggal - a Munkanélküliek és Álláskeresők Országos Szövetsége (Munkácsy, 1993). Négy bizottságnál a MSZOSZ adta az ügyvivőt (az MPB-ben, Privatizációs Bizottságban állandó jelleggel), kettőben a LIGA, egyben-egyben pedig az ASZSZ, és a SZEF. A többi szervezet egyetlen bizottságban sem rendelkezett huzamosan szóvivői poszttal. Az MSZOSZ két, a SZEF és az ASZSZ  egy-egy bizottságban adta a szóvivőt már a bizottságok létrejöttétől kezdődően.

Bizottságok közötti együttműködés

311.	Az ÉT Bizottságai közötti együttműködés fő jellemzője, hogy a Bizottságok eltérő intenzitással - és más-más okból - tartottak kapcsolatot egymással. (A bizottságok közötti szervezeti kapcsolatokat a 12. sz. táblázat jobboldali oszlopában rögzítettük). Így:
•	volt ahol rendszeresen közös üléseket tartottak, mert az érdekegyeztetés témaköre szorosan összefüggött, szinte elválaszthatatlan volt, illetve ugyanazon téma különböző szegmenseiben kellett közös megállapodásra jutni (pl. az MPB és a OKT közös ülései többek közt azt szolgálták, hogy a munkaerőpiaci képzések struktúrája és a finanszírozás módja közeledjen egymáshoz, összehangolásra kerüljön);
•	két bizottság esetében (Gazdasági Konzultatív- és a Jövedelempolitikai Bizottság) bebizonyosodott, hogy célszerű összevonni őket, mert szinte kivétel nélkül azonos témákat tárgyaltak, csak azokat más-más aspektusból vizsgálták (Lásd 248. és 266. pontok);
•	az Információs Bizottság, mint speciális szakbizottság, elvileg minden más bizottság számára alapadatokat biztosíthat, elemzéseket készíthet, ennek ellenére csak egy bizottsággal épült ki szoros kapcsolata. Úgy tűnik, hogy a többi bizottság más forrásból szerezte be az információkat, annak ellenére, hogy az IB levélben felajánlotta az ÉT bizottságai számára információ-ellátó tevékenységét. A bizottságok közötti fejlesztési utak, igények és csatornák elég pontosan körvonalazódtak (Gábor-Hartai-Szabó, 1993, Szatmáry, 1993);

Lásd pl. az Információs Bizottság titkárságának levelét az ÉT Bizottságok ügyvivői részére. Bp. 1994. szeptember 2.

•	egy bizottságnak (a BMB-nek) szoros kapcsolata volt az ÉT-n kívüli érdekegyeztető fórummal, a KIÉT-tel;
•	a Jószolgálati-Etikai Bizottság sajátos helyzete funkcióiból adódott: közvetített a bizottságokban kialakult konfliktusokban, így más bizottságokkal az interakciók szükségszerűen eseti jellegűek voltak;
•	három bizottságnak nem alakultak ki figyelemre méltó kapcsolatai más bizottságokkal. Ez egyrészt speciális helyzetükből, témakörükből következik (a Privatizációs és a Szociális Bizottságokban abból, hogy a plenáris ülés és a parlamenti munka is rendkívül erős "szívóhatást" gyakorolt e bizottságokra, szinte minden, általuk tárgyalt téma az ÉT plenárisra is kerül), másrészt abból, hogy az Információs Bizottság ma még nem mindenben képes őket az igényelt információ-fajtákkal ellátni.

312.	A személyes kapcsolatoknak rendkívül fontos szerepe volt a bizottságok közötti formális és informális együttműködésben. Abban az esetben, ha valamely szervezet több bizottságba - részben a plenáris ülésre is - ugyanazt a szakértőt delegálta, vagy kialakult az adott érdekképviseleten belül a szakértők rendszeres belső konzultációja, egyeztetése, akkor a bizottságok közötti kapcsolatok is szorosabbá váltak. Sajnos ma még egy-egy érdekképviselet küldöttei, szakértői között is nagyfokú a rivalizálás és az információblokkolás, amely gátja lehet a szervezetek közötti együttműködésnek is. 

313.	Hasonlóképpen problémához vezetett a szakértők személyének gyors váltogatása, az "információs-staféta" átadásának hiánya, a kialakulatlan tárgyalási, érdekegyeztetési kultúra. Néhány érdekképviseletnél a verbális információtovábbításon kívül más forma nem állt rendelkezésre, az információk gyorsan elhaltak, nem kerültek rögzítésre, így valamely témában a szervezeti vélemény karbantartásáról, "jogfolytonosságáról" sem lehetett szó. Gyakran tapasztalható volt a bizottsági munkában, hogy ugyanazon szervezet képviselői, ugyanarról a témáról eltérő szervezeti véleményt közvetítettek, képviseltek, többek közt koordinációs hiányosságok miatt.

314.	A bizottságok közötti együttműködés esetlegessége is bizonyította, hogy mind az egyes érdekképviseleti szervezeteknek, mind az egész érdekegyeztetési struktúrának hiányos és nem működőképes az információs rendszere (Szalai-Kalmár, 1993). Nincs például olyan információhordozó-közvetítő bulletin, amely lehetővé tenné, hogy a személyes kapcsolatok bizonytalan hálójától függetlenedve is alapinformációkhoz lehessen jutni más bizottság munkájáról, tevékenységéről, vagy akár az ÉT plenáris ülésén történtekről. Az érdekegyeztetésben résztvevő szervezetekről,  személyekről sincs naprakész és releváns információs bázis. Az elképzelések szerint ezeknek  a problémáknak a megoldását szolgálja az ÉTIR megvalósítása, illetve az ÉT PR-jának kiépítése a PHARE Társadalmi Párbeszéd keretében.

A különböző érdekegyeztetési dokumentumok elemzése közben kellett rádöbbennünk arra, hogy még az érdekképviseleti konföderációk sem ismerik pontosan egymás szervezetének nevét. Találkoztunk olyan adatokkal, hogy egy-egy  konföderáció hivatalos nevét négy-ötféle módon írták le, vagy azokat összekeverték.

A bizottságok működésének szabályozottsága

315.	Az ügyrend nagy fontossággal bírt mind a bizottságok, mind az egyes oldalak működésében, mivel ez adta meg azt a reguláló hatást, amit a testületeknek a szervezeti, működési szabályzat adhat. Így különösen szembetűnő az a differenciáltság ami e vonatkozásban a bizottságok között megfigyelhető volt.

316.	Annak ellenére, hogy a bizottságok többsége már több mint három éve létezett, az 1993. közepén funkcionáló tíz bizottságból négy nem rendelkezett önálló ügyrenddel, illetve egy bizottság csak ügyrend-tervezettel bírt (vagyis hosszú időn keresztül négy bizottság az ÉT ügyrendje szerint dolgozott). A hosszabb-rövidebb ideig az ÉT ügyrendje alapján működő bizottságok sok esetben kényszerültek szembenézni azzal, hogy adott, speciális helyzeteikre nem ad útmutatást az ÉT ügyrendje (Alapszabálya). 1994 végén - a Gazdasági Bizottság figyelembevételével - már csak két bizottságnak nem volt ügyrendje (lásd a 13. sz. táblázat adatait).

| Bizottság neve | Bizottság első ülése | Ügyrend, ami  alapján működik
1 | Bér- és Munkaügyi Bizottság | 1990. október | Saját ügyrend: 1990. XII.

2

Gazdasági Konzultatív Bizottság
(Gazdasági Bizottság)

1990. december

ÉT ügyrend*

3 | Információs Bizottság | 1990. december | Saját ügyrend: 1990. XII.
4 | Jószolgálati-Etikai Bizottság | 1990. október | ÉT ügyrend

5

Jövedelempolitikai Bizottság
(Gazdasági Bizottság)

1991. február

ÉT ügyrend

6

Munkaerőpiaci Bizottság

1990. szeptember

Saját ügyrend: I.:1990. IX. 
II.:1993. V.

7

Munkavédelmi Bizottság

1990. november

Saját ügyrend: I.:1990. XI.
II.: 1994. VII. 2.

8

Országos Képzési 
Tanács

1991. február

Saját ügyrend: I.:1991. IV.
II.:1993.VI.

9 | Privatizációs Bizottság | 1991. május | Saját ügyrend: 1993. X. 27.
10 | Szociálpolitikai Bizottság | 1990. december | Saját ügyrend, 1990. XII.

Források:
PHARE  Társadalmi Párbeszéd projekt tényfeltáró tanulmányai (1993-1994).;
ÉT Bizottságok Ügyrendjei 1990-1994.

Jelölés:
* A Gazdasági Konzultatív Bizottság ügyrendjének tervezete 1990. novemberében elkészült, de nem került elfogadásra

13. sz. táblázat: Az ÉT bizottságok megalakulása és ügyrendjei

317.	Három bizottság (MPB, OKT, MVB) működése során már több ügyrendet is készített (lásd ismét a 13. sz. táblázatot). Ezek a bizottságok azok, amelyek egyes jogosítványaikban már különböző törvények által is legitimáltak, sőt, az OKT-t már az FLT-n kívül a Szakoktatási Törvény is nevesítette (a 11. sz. táblázatban szürke mezőben szerepeltettük a törvényi legitimizációval rendelkező bizottságokat). Így az új ügyrendek "az új helyzet" rögzítésén kívül arra is szolgáltak e bizottságoknál, hogy az ÉT plenáris ülésétől való függetlenségüket, s autonómiájukat ismételten kinyilvánítsák.  

318.	Ma még csak a bizottságok tárgyalóküldöttségeinek egy része rendelkezik oldalügyrenddel. Egyre gyakoribb azonban - sőt, a bizottsági ügyrendek megújításánál általános -, hogy rögzítik az oldalügyrend szükségességét is (pl. az OKT új ügyrendje).

Bizottsági ülések jellemzői

319.	Az ÉT bizottságok üléseinek fontosabb jellemzőit a 14. sz. táblázatban gyűjtöttük össze:

| Bizottság neve | Ülések száma* | Tárgyalt napi- rendek száma | Titkársági teendőket ellátó szer- vezet | Ülésekről készített dokumentumok | Külön bizottság működtetése | Tárgyalt témák előterjesztői**

1

Bér- és Munkaügyi Bizottság

51

99

MüM

Hangfelvétel;  emlékeztető minden ülésről

Hat esetben
különbizottság

K.:  50 %
Ma:15 %
Mv:25 %
B.:  10 %

2

Gazdasági Konzultatív Bizottság (Gazdasági Bizottság)

16

21

ÉT titkárság,
ill.: PM

Néhány ülésről emlékeztető

-

K.:100 %

3 | Információs Bizottság | 23 | 38 | OMK | Minden ülésről emlékeztető | Esetenként szakbi- zottság, ad hoc biz. |

4

Jószolgálati-Etikai Bizottság

8

9

ÉT Titkárság

Emlékeztető
(általában)
készül

Esetenként
szakértői
bizottság

5

Jövedelempoli-
tikai Bizottság (1992-től közös ülések Gazdasá-gi Konz. Biz-al.

7

9

Pénzügy Minisz- térium.

Néhány esetben 
emlékeztető

-

K.:  85 %
Mv.:15 %

6

Munkaerőpiaci Bizottság

60

239

MPB titkárság
(MüM)

Hangfelvétel
Emlékeztető
rendszeresen

Megkülönböztetett a plenáris és a rendkívüli ülés.
"Ad hoc"  szakértői bizottság oldalak delegáltjaiból vagy külső szakértőkből.

Becslések
szerint:
K.:   60 %
Ma.:10 %
Mv.:  5 %
OMK:15%
OKT: 5 %
Biz.: 5 %

7

Munkavédelmi Bizottság

9

15

OMMF

Emlékeztető
rendszeresen

Kezdetben esetenként;
1994-től öt állandó szakbizottság

K.:    60 %
Ma.: 15 %
Mv.: 15 %
Biz.: 10 %

8

Országos Képzési 
Tanács

48

228

OKT titkárság
(MüM főosztály)

Emlékeztető
rendszeresen

"ad hoc" és szak-bizottságok;
koordinációs bizottság

Becslések
szerint:
K.:   60 %
Ma: 15 %
Mv:   5 %
Biz: 20 %

9

Privatizációs Bizottság

17

16

ÉT titkárság, 
1993. júniustól:
ÁVÜ

1993. júniusig emlékeztető nem készült; ezután emlékeztető a PRIVINFO-ban

-

K:   80 %
Mv.:20 %

10

Szociálpolitikai Bizottság

38

34

Népjóléti   Miniszt.

Emlékeztető
rendszeresen

Esetenként szakértői bizottság

K.és OTF:
~ 100 %

Források:
PHARE Társadalmi Párbeszéd projekt tényfeltáró tanulmányai; Az ÉT Bizottságainak ügyrendjei (1990-1994).

Megjegyzések:
* A bizottsági ülések száma értelemszerűen nem tartalmazza az albizottságok, ad hoc bizottságok üléseinek adatait.
** Az alkalmazott jelölések: K.: kormányoldal; Ma.: munkaadói oldal; Mv.: munkavállalói oldal; Biz.: bizottsági közös előterjesztés. Néhány esetben más szervezet, főhatóság is megjelölésre került.

14. sz. táblázat: Az ÉT bizottságok üléseinek fontosabb jellemzői  (1990-1994)

320.	Az egyes bizottságok által tárgyalt napirendek és a bizottságok üléseinek a száma nagy változatosságot mutatott, s egészében rendkívül impozáns munka folyt e fórumokon. 1994. végéig 277 ülést tartottak, nem számolva közéjük az albizottságok, szakértői bizottságok, ad hoc bizottságok üléseinek számát. Általában a bizottságok terhelésének függvényében alakult ki az egyes bizottságok infrastruktúrája is.

321.	A bizottságok eltérő gyakorisággal hoznak létre és működtettek különbizottságokat, szakbizottságokat, ad hoc bizottságokat (lásd ismét a 14. sz. táblázatot). Voltak olyan bizottságok, amelyek már - dokumentumaik szerint - a "nagy" ÉT-hez hasonlóan plenáris üléseket is tartottak, ugyanis szakértői (al)bizottságaik állandó jelleggel, rendszerességgel működnek. 

322.	A bizottságoknak nagyon gyakran egész naposak voltak az üléseik, több napirendet tárgyaltak, míg más esetekben egy-egy napirend ismételten előkerült a munka során. Egyes bizottságoknál már standard módon tértek vissza ugyanazok a napirendek, míg más bizottságok - a törvényalkotó munkához való közelségük miatt is - szinte minden esetben új témákkal foglalkoztak.

323.	A bizottságok egy részénél hosszú időn keresztül nem volt megoldott a titkársági teendők ellátása, így e bizottságok "mozgósítása" is nehézségekbe ütközött, nem is beszélve az ülések dokumentálásának kérdéséről. A bizottságok más részénél - kényszermegoldásként - átmenetileg az ÉT titkárság vette át e funkció gyakorlását, illetve egy esetben (Privatizációs Bizottságnál) csak 1993-ban oldódott meg a probléma. Ugyanakkor két bizottság esetében (MPB, OKT) önálló titkárság létesült, amelyek független MüM szervezeti egységként funkcionálnak. Több esetben is felmerült, hogy e titkárságok minisztériumi integrációja olyan mértékű, hogy eleve lehetetlenné teszi önálló, autonóm működésüket (különösen az OKT esetében). Az érdekképviseleti  szakértők a problémát abban látják, hogy a titkárság felett nincsenek megfelelő jogosítványai maguknak a bizottságoknak. Így olyan helyzet alakult ki, hogy a bizottságok "szolgálják ki" - a titkárságokon keresztül - a minisztériumi apparátust, ahelyett, hogy ők szolgálnák a bizottságokat. Megfogalmazódott, hogy mielőbb megoldást kell találni arra, hogy a bizottsági titkárságok kerüljenek ki az apparátus "gondoskodása" alól (Munkácsy, 1993, Szalai-Kalmár, 1993.).

324.	Az ülésekről készített dokumentumok fajtái, típusai, relevanciája, terjedelme, készítésük szabályozottsága, nyilvántartásuk, rendszerezettségük és elérhetőségük nagyfokú szóródást mutat. Volt ahol pusztán hangfelvétel készült, néhány bizottságban jegyzőkönyv, nagyobb gyakorisággal emlékeztető. Időben is nagyfokú  különbségek találhatók a dokumentáltság fokában. Talán nem túlzó úgy fogalmazni, hogy a bizottságok többségénél az információk, dokumentumok léte, visszakereshetősége néhány, "életét tartósan az ÉT-nek áldozó" szakemberen nyugszik. Mindenképpen szükséges lenne egy alap-standard meghatározása a dokumentálásban, mert gyakran arra is nehéz visszakövetkeztetni, hogy néhány hónappal korábban miben egyeztek meg az üléseken. Meggyőződésünk, hogy az információk - megfelelően rendszerezett gyűjtése és tárolása - nem öncélú dolog. Egyrészt a résztvevőket arra motiválja, hogy megfelelő normákat alakítsanak ki az együttműködésben, másrészt arra teremt lehetőséget, hogy a szakértők - gyakran elengedhetetlenül szükséges - cseréje esetén a témák jogfolytonos gondozása fenntartható, vagy helyreállítható legyen. Végső soron e gondok megoldását szolgálhatja a PHARE Társadalmi Párbeszéd program keretében kialakítandó - számítógéppel támogatott - ÉTIR (az Érdekegyeztető Tanács Információs Rendszere).

325.	A tárgyalt témák előterjesztői között bizottságonként, oldalanként és érdekképviseleti szervezetek szerint nagyfokú különbségeket találtunk (lásd a 14. sz. táblázatot), azonban bizonyos standard jegyekkel is találkozhattunk :
•	a bizottságokban az előterjesztések többsége a kormányoldaltól származott (50-100 %-os arányban), tehát egyértelmű a kormány információs monopóliuma. A kormány volt a többségi beterjesztő azokban a bizottságokban, amelyek elé törvénytervezetek kerültek nagy számban (Gazdasági Konzultatív-, Jövedelempolitikai-, Privatizációs Bizottság.) vagy ahol az ún. nem autonóm típusú érdekegyeztető-szervezeti forma kezdett tipikussá válni (pl. OKT);

A kormányoldal egyes szakértői szerint a szociális partnerek nem azért készítenek ritkán előterjesztéseket, mert nincs meg  a megfelelő, hozzáférhető információs bázis, hanem azért, mert gyakorta a kellő szakértelem hiányzik. Továbbá: könnyebb egy előterjesztést "kritizálni", mint egy saját dolgozatot megvédeni. Végül: egy közös oldal-álláspontot tükröző előterjesztést - a sokoldalú belső egyeztetés miatt is - nehéz asztalra tenni, s minden valószínűség szerint ezért még a megfelelő felkészültséggel rendelkező szakértők sem vállalnak szívesen ilyen feladatot.

•	néhány bizottságnál előfordul, hogy már eleve bizottsági előterjesztésként került tárgyalásra az anyag, mivel azt már albizottsági vagy egyéb fórumok megvitatták (OKT, BMB, MVB, MPB);
•	meglehetősen ritkán ugyan, de előfordult, hogy az előterjesztő nem a tripartit oldalak valamelyik szervezete volt (MPB, Szociálpolitikai B.,), illetve amikor valamelyik érdekképviseleti szervezet volt (pl. BMB-nél az MSZOSZ; bérkérdésekben; lásd: Geiger-Kaszás-Wittich-Őri, 1994.)
Mindez arra utal, hogy az érdekképviseletek többnyire követő, reaktív módon vesznek részt az érdekegyeztetésben, és ez szükségszerűen befolyásolja tárgyalási pozíciójukat, stratégiájukat. (Lásd részletesebben: 360-369. pontok.)

Döntések befolyásolhatóságának mértéke, gyakorisága

326.	A döntések befolyásolhatóságának gyakorisága, mértéke szintén nagy különbségeket mutatott a különböző bizottságok esetében. A szakértők gyakran panaszkodtak arról, hogy olyan kérdéseket kellett tárgyalniuk, amelyekről pl. a kormány vagy a parlamenti bizottság már állást foglalt, vagy pedig ismételten olyan kérdés került eléjük, amelyben korábban  - tapasztalataik szerint - a kormány, a parlament, vagy az ÉT plenáris ülése soha nem fogadta el, hagyta jóvá véleményüket, álláspontjukat. Tehát a bizottságok szakértőinek döntési kompetenciáját alapvetően befolyásolta az, hogy az egyes témákban a kormányzati, parlamenti döntések milyen fázisban - az előkészítés, véleményezés, vagy az előzetes döntés - fázisában voltak, illetve - múltbéli tapasztalataik alapján - javaslataik milyen arányú elfogadására számíthattak.

327.	A szakértők szerint a döntések befolyásolásához a legmegfelelőbb szintet az jelentette, ha a téma még csak a tárcaközi egyeztetés fázisában voltak. A befolyás közepes erősségű szintjét jelentette, ha még csak a koncepciók, a munkaközi állapotban lévő változatok tárgyalása, egyeztetése folyt. A befolyásolás minimális szintjét reprezentálta: a kormány által megtárgyalt, koncepcionális szinten elfogadott, így alapvetéseiben nehezen vagy egyáltalán nem módosítható előterjesztések tárgyalása. 

328.	A tényfeltáró tanulmányok információira támaszkodva megkíséreltük megbecsülni, hogy a bizottságokban dolgozó szakértők - attitűdjeik, véleményeik, érdekegyeztetésben szerzett tapasztalataik alapján - hogyan minősítik döntési kompetenciájukat, lehetőségeiket. Pontosabban: tapasztalataik szerint a bizottság elé  milyen gyakorisággal került olyan kérdés, napirend, amelyet közvetlenül vagy közvetetten nagymértékben, részben, vagy alig befolyásolhattak. (A három befolyásolási kategóriánál egy ötfokozatú skálát alkalmaztunk, s az előfordulási gyakoriság növekedésével jelöltük a mértéket, a +-ek emelkedő számával, lásd: a 15. sz. táblázatot). A becslés alapján megállapítható, hogy: 
•	a bizottságok mindegyikénél előfordult olyan napirend, amiről nagy mértékben valószínűsíthető volt, hogy a végső döntéseket nem lehet befolyásolni. A többségében kormány-előterjesztéseket, törvénytervezeteket tárgyaló bizottságok napirendjei döntően e kategóriába sorolódtak (Gazdasági Konzultatív-, Jövedelempolitikai Bizottságok). Viszonylag jelentős esetszámot találtunk annál a bizottságnál, ahol a bizottsági döntéseket gyakran módosította, megváltoztatta az ÉT plenáris ülése (BMB). Szinte nem fordul elő "alig befolyásolható" döntés a "nem autonóm" jellegű bizottságokban (OKT, MPB).
•	"nagy mértékben" befolyásolható napirendek, döntések magas számban fordultak elő azokban a bizottságokban, amelyeknek nagy a szakmai függetlensége (Információs Bizottság), ahol szoros formális és informális kapcsolat alakult ki a végső döntéshozókkal, s a lobbyzás különböző lehetőségeivel is éltek (Szociálpolitikai Bizottság), valamint ahol törvényi garanciákkal is alátámasztott, nagyszámban standardizált, vagy operatív-pragmatikus döntéseket hoztak (MPB, OKT).

| Bizottság | A tárgyalt témákban hozandó döntés Bizottság által történő befolyásolhatóságának mértéke, gyakorisága* (A döntési kompetencia szintje) | | | ÉT plenáris ülésére kerülő témák aránya | Az ÉT Bizottság kapcsolata  a parlamenti bizottságokkal | Döntések operativi- tása**
| | nagy mértékben | részben | alig, vagy nem | (  %  ) | |
1 | Bér- és Munkaügyi Bizottság | +++ | ++ | ++ | ~ 70 | eseti | +

2

Gazdasági Konzultatív Bizottság
(Gazdasági Bizottság)

+

++

++++

~ 90

eseti;
egy alkalommal  részvétel a Költségvetési és  a Gazdasági Bizottság ülésén

-

3 | Információs Bizottság | ++++ | + | + | ~ 20 | nem volt | ++
4 | Jószolgálati-Etikai Bizottság | ++++ | + | | ~100*** | - | +

5

Jövedelempoli-tikai Bizottság
(1992-től közös ülések a Gazdasági Konz. Biz-al.)

+

+

++++

~ 90

eseti

6

Munkaerőpiaci Bizottság

++++

++

+

~15

eseti, 
néhány alkalommal
ún. meghallgatás

++

7 | Munkavédelmi Bizottság | +++ | + | + | ~  5 | - | +

8

Országos Képzési 
Tanács

++++

+

+

~ 5

-

++++

9 | Privatizációs Bizottság | ++++ | + | + | ~ 30 | Két esetben meghallgatás a Gazdasági-, egy esetben a Költségvetési Bizottságban |
10 | Szociálpolitikai Bizottság | ++++ | ++ | + | ~ 90 | 1992-től a Biz. munkáltatói és munkavállalói oldalának ügyvivői állandó meghívottként részt vettek a Parlament Szociálpolitikai, Családvédelmi és Egészségügyi Bizottságának munkájában | -

Források:
PHARE Társadalmi Párbeszéd projekt tényfeltáró tanulmányai;  s a tanulmányok alapján készített további számítások, becslések; ÉT ülések jegyzőkönyvei; ÉT Tájékoztatók
  
Megjegyzések:
* A gyakoriság jelzésére egy ötfokú skálát alkalmaztunk. Minél gyakrabban fordult elő  "nagymértékben befolyásható döntés" annál több + jelet alkalmaztunk. A befolyásolás mértékének minősítésére három kategóriát alkalmaztunk: nagymértékben befolyásolható; részben befolyásolható; nem vagy alig befolyásolható;
** Ötfokú skálát  alkalmaztunk a becslések során. Minél nagyobb arányú a "pragmatikus", közvetlen elosztási döntések" száma a bizottság döntései között, annál több + jelet helyeztünk el (min: 1., max: 5 a lehetséges jelek száma)
*** A feladatokat gyakorlatilag a plenáris ülés "tűzi ki".

15. sz. táblázat. Az ÉT bizottságok döntési kompetenciája, környezeti kapcsolataik

329.	Az ÉT plenáris üléseire kerülő bizottsági témák aránya is lényeges eltéréseket mutatott bizottságonként  (15. sz. táblázat). A bizottságok egyik csoportjából alig kerültek  témák az ÉT plenáris ülésére (OKT, MVB, MPB) másik csoportjából pedig nagy gyakorisággal (Gazdasági Konzultatív, Jövedelempolitikai, Szociálpolitikai, Privatizációs Bizottságok, BMB). Ha együttesen vizsgáljuk a döntési kompetencia szintjét és az ÉT plenáris ülésére kerülő bizottsági témák arányát, akkor azt állapíthatjuk meg, hogy minél nagyobb arányban kerültek egy-egy bizottságtól tovább az ÉT plenáris ülésére a témák, annál nagyobb arányban minősítették döntéseiket alig befolyásolhatónak a szakértők. Vagyis: az ÉT plenáris tanácskozás politikai döntéseinek lényeges befolyása volt a végső döntésekre: a bizottságoknak a témakörök jelentős részében eleve le kellett mondaniuk arról (pontosabban előre le is mondtak arról), hogy álláspontjuk kifejtésével befolyásolják a döntéseket. (E bizottsági-plenáris döntési sztereotípiák létezésére egyre jellegzetesebb példát szolgáltattak a minimálbér tárgyalások. Lásd: Geiger-Kaszás-Wittich-Őri, 1994; Tóth G., 1993)

330.	Más összefüggésben jelentkezett, értelemszerűen, a döntések befolyásolhatóságának kérdése azoknál a bizottságoknál, ahol a vállalt, illetve az általuk kezdeményezett operatív munka nagy volumenű volt, tehát a "közvetlen elosztásban" való részvételük miatt a pragmatikus döntéseik aránya nagy volt (pl. központi pályázatokat hirdettek meg és bíráltak el rendszeresen, lásd OKT, MPB). 

331.	A 15. sz. táblázat utolsó oszlopában egy ötfokú skálán minősítettük - becslések alapján - az egyes bizottságok részvételi súlyát az operatív döntésekben (az operatív döntéseik számát viszonyítottuk az összes döntéseik számához).  E bizottságoknál részben felmerült e tevékenység társadalmi hasznosságának, eredményességének megkérdőjelezése (Munkácsy, 1993; Szalai-Kalmár, 1994), esetleges megszüntetése (MPB-nél, lásd Pék, 1993).  Ugyanakkor az OKT kormányzati oldalának képviselői nagyrészt e tevékenységek fenntartásában látták a bizottsági munka eredményességének garanciáit (Szalai-Kalmár, 1994). 

A tényfeltáró tanulmányok alapján feltételezhető, hogy az OKT esetében döntően a felelősségmegosztás motívuma, s a társadalmi szereplők befolyásolásának központi, centralizált lehetősége, a "pénzelosztás" érdekegyeztetéssel történő legitimizálása játszik fontos szerepet a központi pályázatok mindenáron való fenntartásában. "Igen éles kritikák is érték, érik a bizottságot döntései, módszerei miatt. Egyértelműen pozitív véleményeket csak a kormányzat szakapparátusának köréből hallani". (Szalai-Kalmár, 1994:6)

Kapcsolat a Parlamenttel

332.	Az ÉT Bizottságok kapcsolatait a parlamenttel az elmúlt négy évben nem sikerült rendezni, tartóssá, stabillá és kiegyensúlyozottá tenni. A parlamenti bizottságokban való részvételre megvolt az ÉT bizottságok többségében az igény, sőt az erős késztetés is. Az ÉT három oldala több alkalommal együttes levélben fordult a Parlament Elnökéhez, annak érdekében, hogy az érdekképviseletek egy-egy megbízottja tanácskozási joggal részt vehessen a parlamenti bizottságok azon ülésein, amelyek napirendjén az ÉT által is megtárgyalt törvényjavaslatok szerepeltek. Úgy tűnik, a parlamenti bizottságok nem utasították el egyértelműen az ÉT képviselőinek meghallgatását (erre bizonyíték az a néhány, alapvetően szporadikus kapcsolat, ami létrejött a két szervezet egyes bizottságai között). Azonban annak, hogy az intézményesített kapcsolatok létesítése végül meghiúsult,  más oka volt: a parlament nem volt hajlandó vállalni, hogy minden esetben prioritást adjon a törvénytervezetek vitájában az ÉT-nek. Nem tudta garantálni, hogy folyamatosan lehetőséget biztosít számukra az előzetes véleményalkotáshoz, így az ÉT álláspontjának előzetes  érvényesítéséhez, figyelembevételéhez a parlamenti döntések során.

A parlament elnöke az 1990-ben - az ÉT három oldala által - hozzá eljuttatott kérést válaszra sem méltatta. Erre is figyelmeztették őt ismételt levelükben az ÉT tagjai 1991 során is, amikor kérték az érdekképviseletek tagjainak meghallgatását a parlamenti bizottságokban, illetve a Tisztelt Ház Házszabályának módosítását az intézményes részvétel kiépítése érdekében. (Lásd: Az ÉT  Titkárainak levele Szabad Györgyhöz, az Országgyűlés Elnökéhez. ÉT Titkárság., Bp. 1991. április 11).

333.	 Az ÉT szociális partnerei által együtt és külön-külön az Országgyűlés Elnökéhez intézett tiltakozólevelek, petíciók a Parlament elzárkózását és tiltakozását váltotta ki. Ezek az akciók nemhogy segítették volna a helyzet normalizálását, hanem inkább a parlament gyanakvását fokozták. Az Országgyűlés elnöke pl. egyik reagálásában egyenesen a parlament döntési kompetenciájának megkérdőjelezéseként fogta  fel az ÉT oldalak kezdeményezését, amelyben azt kérték, hogy addig ne tárgyaljanak a parlamentben bizonyos ügyeket, amíg az ÉT nem tudja kialakítani álláspontját. Végső soron e probléma arra világított rá, hogy változatlanul nem tisztázott az ÉT szerepe a gazdasági és szociális döntéshozatal rendszerében. A Parlament  annak a gyanakvásának is hangot adott, hogy az ÉT esetleg egy "második kamaraként" szeretné tételezni magát a politikai döntéshozatalban, s ezért törekszik a parlamenti befolyás növelésére. 

334.	Az ÉT Bizottságok kapcsolatait a parlamenti bizottságokkal a 15. sz. táblázatban tüntettük fel. Négy bizottságnak semmilyen kapcsolata nem volt a parlamenttel (Jószolgálati, Munkavédelmi, Információs Bizottságok, OKT), szintén négy bizottságnak eseti volt a kapcsolata (döntően ez egyszeri meghallgatást jelentett), míg az MPB-nek többször sikerült kikényszerítenie a konzultációkat. A Szociális Bizottságnak az ügyvivői, 1992-től (döntően az ügyvivők nem lankadó türelme és aktivitása, lobbyzása folytán) folyamatosan - állandó meghívottként, tanácskozási joggal - lehettek részesei a parlament Szociálpolitikai, Családvédelmi és Egészségügyi Bizottságának.

D.	Néhány dilemma

335.	Az Érdekegyeztető Tanács létének, szerepének megítélésekor, továbbfejlesztési útjának keresésekor abból az evidenciából lehet csak kiindulni, hogy a kormány és a szociális partnerek az ÉT újraélesztésével - a korábbi hagyományok folytatásával - a piacgazdasági terminológia szerint eléggé megfoghatatlan és általános ún.  érdekegyeztetésnek próbálták erősíteni a szerepét. Szemben egy lehetséges másik  úttal, amely a makroszintű tripartit (gazdasági) konzultáció és a munkaügyi kapcsolatok tudatos, intézményi szétválasztását jelentette, jelenthette volna. Mégpedig úgy, hogy a két érdekegyeztetési szféra elkülönítése ezen szférák párhuzamosan történő erősítését szolgálja.

A piacgazdasági terminológia szerint bizarr hazai "érdekegyeztetés" fogalom akkor és oly módon jött létre, amikor Magyarországon a  hivatalos ideológia számára nem volt elfogadható az érdekkonfliktus, az ezzel kapcsolatos alku és nyomásgyakorlás fogalmának használata. Ennek helyettesítésére - s a vállalati érdekkonfliktusok és alkufolyamat leírására - született az eléggé eufemisztikus fogalom: az  érdekegyeztetés. A piacgazdasági szakirodalomban az érdekegyeztetés  - szociológiai, közgazdasági - fogalma  létezik, amely azonban nem helyettesíti a "társadalmi partnerség" vagy a "munkaügyi kapcsolatok" fogalmát. (A fogalom értelmezését részletesebben lásd: Héthy (1994:2), illetve: Varga Zsuzsa: A hazai munkavállalók jóval védtelenebbek. Magyar Nemzet, 1994. augusztus 1. 11. old.

336.	A makroszintű gazdasági konzultációnak és a makroszintű munkaügyi kapcsolatok gyakorlásának "együttélése" az ÉT-ben messzemenő következményekkel járt az érdekegyeztetés egész rendszerére vonatkozóan:
•	Bár tudatos lépések történtek a gazdasági konzultációhoz, illetve a munkaügyi kapcsolatokhoz kötődő, egymástól lényegesen eltérő ÉT jogosítványok megkülönböztetésére, a gazdasági konzultáció helyett a szociális partnerek visszatérően a gazdasági, gazdaságpolitikai tárgyalásokat és megállapodásokat követelték, s kérték számon a kormányon. Ezt a törekvést nagyban felerősítette a Társadalmi Gazdasági Megállapodás ígérete, megerősítve azt a felfogást, hogy az ÉT alapvető szerepe makrogazdasági megállapodások "tető alá hozása".
•	A kormány azonban az ÉT-ben legtöbbször nem "megállapodás képes", vagyis nem tud megállapodásaira garanciát vállalni, hiszen a legtöbb kérdésben a végső döntés a parlamentre tartozik. Az ÉT-ben így a kormány akkor és annyiszor  szenved vereséget, ahányszor nem lesz képes - vagy nem akar - a parlamentben érvényt szerezni a szociális partnerekkel az ÉT-ben megkötött - a szociális partnerek által kikényszerített - megállapodásoknak.
•	A makroszintű gazdasági megállapodások primátusának mindent elsöprő hitében, ugyanakkor háttérbe szorul a munkaügyi kapcsolatokhoz kötődő kérdések megtárgyalása. Erre utal az ÉT plenáris ülések napirendi pontjainak megoszlása a különböző tárgyalt témakörök között.
•	A makroszintű munkaügyi kapcsolatok és a makroszintű gazdasági konzultáció fórumainak összemosása - vagyis a jelenlegi egycsatornás érdekegyeztetési modell fenntartása - azzal a veszéllyel jár, hogy az érdekegyeztetés egyik területén kialakuló konfliktusok, eredménytelen tárgyalások, közvetlenül befolyásolják az érdekegyeztetés más területén folyó tárgyalásokat vagy konzultációkat, s végső soron magát az érdekegyeztetési fórumát, annak létét veszélyeztethetik. (Lásd részletesebben a II/E. fejezetben, az ÉT-ben folytatott tárgyalások folyamatáról leírtakat.) Itt utalhatunk egyrészt azokra a gyakori, csalódottságot tükröző véleményekre, amelyek - mint korábban bemutattuk, sokszor nem is kellően megalapozottan - a makroszintű érdekegyeztetés hiábavalóságát tükrözik. Másrészt utalhatunk arra a hatásra, amelyet az 1995. évi költségvetés kapcsán kikényszerített munkavállalói kompromisszumok gyakoroltak - már 1995-ben - a Munka Törvénykönyvének tárgyalására. Ha az érdekegyeztetés kétcsatornás modellben történne, akkor lehetőség lenne a két érdekegyeztetési fórum között a kölcsönös kompromisszumok keresésére, az egyik fórumon elszenvedett vereségek másik fórumon történő kompenzációjára.

Az összefüggésről lásd például: Héthy Lajos: A háromoldalú kudarc anatómiája. Figyelő, 1995. április 6.

337.	E "duális" érdekegyeztetés alapvető dilemmája azonban nem csupán abban manifesztálódik, hogy összemosódik benne a gazdasági konzultáció (gazdasági érdekegyeztetés) és a munkaügyi kapcsolatokhoz kötődő tárgyalás. Ennél lényegibb problémának tartjuk azt, hogy mindkét funkció gyakorlása a tripartizmus - a munkáltatói, a munkavállalói érdekképviseletek és a kormány "hármasának" - univerzalitásának szellemében történik. Paradox módon úgy tűnik, hogy ez a struktúra sem a gazdasági érdekegyeztetés, sem a munkaügyi kapcsolatok terén nem igazán megfelelő.

338.	Talán érdemes lenne elgondolkozni azon, hogy a  (piacgazdasági tapasztalatok szerint is) a gazdasági konzultációk során a munkáltatói oldalon a munkáltatói gazdasági érdekképviseleteknek kellene helyet foglalniuk, míg a munkaadói érdekképviseleteknek a makroszintű munkaügyi kapcsolatok fórumaira kellene részvételüket koncentrálni. Mindez az érdekviszonyok sajátosságaiból szinte magától értetődően vetődik fel, hiszen a gazdasági konzultáció (érdekegyeztetés) során a munkáltatók nevében résztvevő érdekképviseletnek nem a tiszta munkáltatói érdeket kell képviselniük, hanem a tulajdonosnak, mint a gazdaság szereplőjének a megfogalmazódó érdekeit. A makroszintű érdekegyeztetés jelenlegi duális (gazdasági konzultációt és a munkaügyi kapcsolatok tárgyalását egyesítő) fóruma alapvetően ellentmondásossá teszi a tárgyaló partnerek "induló" magatartását is az érdekegyeztetés során. Különösen konfliktusos viszonyok alakulhatnak ki akkor, ha a szakszervezetek számára sem tiszta, hogy a különböző kérdések tárgyalásakor ki ül velük szemben: a munkaadói vagy a gazdasági(tulajdonosi) érdekképviselet.  

339.	A tripartizmus jelenlegi "univerzalitása" a munkaügyi kapcsolatokat érintően talán még inkább megkérdőjelezhető az érdekegyeztetés másik területén, hiszen a munkaügyi kapcsolatok - alapértelmezésben - bipartit viszonyokat jelentenek. A szociális partnerek a jelenleg létező tripartit struktúrában nem érzik azt a felelősséget, amely egy bipartit struktúrában rájuk hárulna a munkaügyi kapcsolatok alakítása során.

340.	Gondolatmenetünkkel amellett érvelünk, hogy az ÉT továbbfejlesztésének, átalakításának munkálatai során elsőként abban kellene a szociális partnereknek és a kormánynak megállapodniuk, hogy végül is milyen szerepet, funkciót szánnak az ÉT-nek, majd ehhez igazodva kellene a strukturális felépítést is felülvizsgálni. Érvelésünk az ÉT mai duális érdekegyeztetési szerepének különválasztása irányába mutat, amellyel biztosíthatónak véljük 
•	egyfelől a gazdasági konzultáció és a munkaügyi kapcsolatokhoz kötődő tárgyalások szétválasztását, s ezzel számos félreértés és konfliktus megszüntetését;
•	másfelől az egyes funkcióknak megfelelő struktúrák kialakítását.

341.	 Amennyiben a munkaügyi kapcsolatokhoz kötődő tárgyalások leválnának az általános gazdasági érdekegyeztetésről, további strukturális módosítási lehetőségeket kellene végiggondolni:
•	egyrészt, nem biztosítana-e hatékonyabb érdekegyeztetést, ha a munkaügyi kapcsolatok alakításáról folyó tárgyalások a gazdaság "természetes" megosztását követve elkülönülnének: külön intézmény adna keretet a versenyszféra munkaügyi kapcsolataihoz kötődő tárgyalásoknak (amelyet ma informális "munkamegosztás" keretében döntően a Bér és Munkaügyi Bizottság lát el), és a - tágan értelmezett - költségvetési szféra tárgyalásainak (ami ma elsősorban a KIÉT keretei között történik);
•	másrészt, nem lenne-e célszerű a munkaügyi kapcsolatokról folyó tárgyalásokat mindkét szféra esetében bipartit keretek között folytatni, még akkor is, ha a szociális partnerek felépítése, szerveződése ma még nem mindenben felel meg e követelménynek;   
•	harmadrészt, a munkaügyi kapcsolatok fórumaiban csupán azoknak a munkáltatói érdekképviseleteknek kellene  részt venniük, akik vállalkoznak a munkaadói érdekek markáns képviseletére, akiknek kapcsolata van a szakszervezetekkel. Mindez a munkaügyi kapcsolatok fogalmának alapértelmezéséből egyértelműen következik.

342.	A makroszintű érdekegyeztetés alapdilemmáira adott válasz tükrében, azzal összefüggésben lehet csak a bizottságok jövőjére vonatkozóan elképzeléseket körvonalazni. Alapvetően hibásnak tartanánk annak az eddigi gyakorlatnak a folytatását, amely az érdekegyeztetés intézményrendszeréből kiragadva, az intézmények nélkülözhetetlen kapcsolataitól elvonatkoztatva kíván egy-egy ÉT szakbizottság napi gondjaira, működési problémáira megoldást találni. 

343.	Zárójelentésünkben bemutattuk, hogy az egyes szakbizottságok autonóm módon fejlődtek, fejlődhettek. A sokszínűség és a változatos struktúrák mögött egyrészt az eltérő igények, szakmai szükségszerűségek hajtóereje munkált, másrészt a különböző érdekek hálózata. Ezért 
•	a bizottságok egy része autonóm érdekegyeztető szervezetté vált, (vagy maradt), míg mások ún. nem autonóm érdekegyeztető fórumokká. Számunkra úgy tűnik, hogy nem a különbségeket kell megszüntetni, hanem a létezésüket kell tudatosítani, mind a szociális partnerek, mind a kormány képviselői szemében, s egymás előtt is; 
•	az egyes bizottságok más-más funkciót látnak el, s más a kapcsolatuk a döntésekkel, a döntéshozókkal, stb., az ÉT plenáris ülésével, az egyes minisztériumokkal  (s ez nem az egyes bizottságokhoz kötődő személyeket minősíti).  A bizottságok egy részének döntési autonómiája - többek közt a törvényi felhatalmazás következtében - a plenáris ülés autonómiájához hasonló, vagy annak megfelelő. Sőt, bizonyos témákban a bizottságok döntési kizárólagossággal rendelkeznek, s a plenáris ülés befolyást gyakorolni e bizottságokra csak oldalai, illetve az oldalt alkotó szervezetek belső hierarchiáján, a személyi függőségek rendszerén keresztül képes.
•	a bizottságok közötti koordináció, s az együttműködés kiépítése - eltérő függőségi viszonyaik, illetve eltérő döntési autonómiájuk következtében - rendkívül nehéz, kényes és tapintatos feladatot jelent. 
A mai érdekegyeztető szervezet fenntartása és fejlesztése akkor lehet az érdekegyeztetés egésze számára hasznos és veszélyek nélküli, ha megvalósul a szakmai koordináció és információáramlás mind az egyes bizottságok, mind az oldalak szervezetei, valamint az érdekegyeztetés regionális és mezoszintű intézményei között. Ehhez azonban professzionalizálódnia kell az érdekegyeztetési "szakmának", mert a hatékonyság követelése, kikényszerítése általában a profik, a mesterek sajátossága, s nem a hobbyt űző amatőröké.

344.	Ha az ÉT a jövőben nem kényszerülne arra, hogy egy fórumban egyesítse a gazdasági konzultációt illetve a munkaügyi kapcsolatok tárgyalását, nyilvánvalóan a bizottságok mai struktúrája is alapvetően átalakulna. Ettől függetlenül is meggondolandónak tartjuk mindazoknak a bizottságoknak a formális leválasztását, amelyek már gyakorlatilag ma is az ÉT-től függetlenedve működnek, s nem autonóm jellegüknél fogva sokkal inkább tagolódnak az államigazgatás struktúrájába, mint a szociális partnerekkel folytatott önkéntes érdekegyeztetés rendszerébe. Ha egy ilyen jellegű leválasztása, önállósodásra sor kerülne, az természetesen nem jelentené az érintett bizottságokban korábban folytatott - klasszikus értelemben vett - érdekegyeztetés feladását. Ez a funkció integrálódhatna például más ÉT szakbizottság tevékenységébe, vagy akár "tiszta" profillal, azaz kizárólag autonóm érdekegyeztetésre hivatottan továbbra is működhetnének e bizottságok az ÉT keretében. A lényegesnek az érdekegyeztetés autonóm és nem autonóm mozzanatainak a világos elkülönítését tartjuk, hiszen e két funkcióban szükségszerűen mások a jogosítványok, az eljárási mechanizmusok, s nem utolsó sorban a felelősségek.